Пол Ливайн
9-те скорпиона

Превод от английски: Екатерина Кузманова, 1999

chitanka.info

На несравнимия Ал Цукерман — доверен агент, блестящ съветник и безценен приятел

Приковаваща вниманието книга. Ако знаех, че във Върховния съд има толкова много секс и насилие щях да помоля президента да ме назначи!

Читателски отзив в „Интернет“

Благодарности

Изказвам сърдечната си благодарност за щедрата им подкрепа на няколко изтъкнати адвокати, между които специалистите по въздушно право Стюарт Гросман и Майкъл Олин, както и на апелативния специалист Джоуел Итън. Благодаря също и на бившите адвокат сътрудници във Върховния съд Дийн Колсън и Марго Шлангър, на цивилния съдебен адвокат Нанси Купъртуейт и на бившия юридически съдружник Денис Морикава. Високо оценявам и информацията, която ми бе предоставена от Хауард Розън.

През великолепния лабиринт на Върховния съд ме водеха Уилям Сътър — адвокат в съда, и Тони Хаус, шеф на отдела за информация на обществеността, с помощта на Кати Арбърг, заместник-шеф. Заради драматизма на сюжета на книгата си позволих известна свобода при предаването на съдебните процедури, независимо че се стремях да запазя истинския характер на нашата най-величествена и внушителна институция.

Познанията ми в областта на авиацията бяха значително разширени от капитана на Американските авиолинии в оставка Джеймс Ролинс, от Джил Франк, Майкъл Голдбърг от „Аеролийз“ и Стив Манкузо от „Гринич Еър Сървисиз“.

Помощник-треньорът на „Пен Стейт“ — Том Брадли — ми осигури ценна информация за футбола, както и изпълнителят на дълги пасове от „Синсинати Бенгалс“ Грег Труит, който преди години ми подаде топката на няколко пъти с блестящи спирали и без да знае, зае името си на главния герой. Джес Кенън — собственик на „Купъртаун Еърбоат Райдс“ и находчив борец с алигатори, сподели с мен знанията си за Евърглейдс.

Благодаря и на моята туристическа консултантка Рошел (Роки) Рътънберг, на моята помощничка Лайза Пърсивал, на Джуди Смит и Нанси Джейкъбсън за техните проучвания.

Освен това бях облагодетелстван с редакторските съвети на моя умствен тръст — триумвиратът от Стивън Канел, Уейн Уилямс и Ал Цукерман, а след това от умелата и проницателна редакция на Гари Голдстайн. Благодаря още на Джули Рубинстайн за ентусиазираната й подкрепа.

Сърцето ми е изпълнено с признателност към всички вас!

И накрая изразявам закъснялата си благодарност и на всички онези, които ме научиха на толкова много неща, особено в Колежа по комуникации към университета „Пен Стейт“, където за първи път се срещнах с властта и славата на написаната дума.

Пролог

Коприненото небе беше безкрайно, звездите — неизброими, а вятърът отвън сигурно сладостно нашепваше безброй обещания. В нощ като тази миналото е забравено, а бъдещето е вечно.

Тони Кингстън обичаше да лети през нощта. Огромният самолет прорязваше катраненочерното небе като галеон в търсене на приключения. Такива бяха мислите на Кингстън, когато се чувстваше поетично настроен, когато монотонното бръмчене на трите мощни двигателя го обвиваше и омайваше като песента на сирена.

Друг път, потиснат от бремето на действителността и непопулярната в тази криза кариера на летец, той имаше усещането, че управлява препълнен автобус, някаква незнайна стара таратайка. Вече беше приел инструкцията на центъра в Маями и слезе на височина три хиляди и петстотин метра. С ръцете си усещаше мощността на машината. Тя беше удивителен звяр — почти двеста тона мускули с общо един милион отделни части. Този огромен самолет, изглеждащ така, сякаш не би могъл да се отдели от повърхността на земята, бе доказателство за човешката гениалност, мислеше си той, точно така, както човекът бе доказателство за гениалността на Бога.

„По дяволите, корпусът на DC-10 прилича на онези дебели кубински пури — «Робусто», които нося от Хавана.“

Тони Кингстън се взираше в нощта. Отляво бе необятната тъмнина на Атлантическия океан. Долу и вдясно се виждаха трептящите светлини на Златния бряг на Флорида, Палм Бийч се сливаше с Лодърдейл и на юг — с Маями Бийч. След по-малко от двадесет минути щяха да кацнат в Маями. Заслушан в успокояващия шум на въздушната струя, той преосмисляше живота си, изчисляваше приходите и разходите си и прецени, че стои непоклатимо в графата „приходи“.

Кингстън бе бивш военен пилот и понякога му липсваше напрежението, другарството в ескадрилата — този летящ ескадрон. Съзнаваше, че преувеличава. Да управляваш боен самолет бе игра за млади мъже, а той вече правеше кариера — бе главен пилот на „Атлантика Еърлайнс“. Титлата звучеше по военному. Но защо тогава работата му го караше да желае нещо повече?

„Защото гражданската авиация за въздухоплаването е същото каквото е звукът на електронната музика за Моцарт.“

Но какво бе очаквал? Със сигурност не същия устрем, който го изпълваше в любимия му „А-6 Интрудър“, когато се стрелваше право нагоре от борда на самолетоносача, натоварен с поразяващи оръжия под крилата си.

— Маями Център, тук е „Атлантика“ шест-четири-нула на три хиляди и петстотин метра височина — обяви по радиото вторият пилот Райдър.

— Роджър, шест-четири-нула — долетя хрипливият отговор. — Остани на три и петстотин.

След броени минути щяха да ги поемат от контролната кула на летището в Маями и щяха да ги направляват до кацането. От изток имаше постоянен източен вятър. Трябваше да направят широк завой на запад от града над Евърглейдс, да се върнат и да се приземят. Рутинна работа. Тони щеше да следва радиосигналите и да спусне машината на земята.

Вторият пилот щеше да поддържа разговора с контролната кула, а Лари Доузиър — бордовият инженер, щеше да проверява неизброимите измервателни уреди, които потвърждаваха, че стотиците механични, електронни и хидравлични системи работят както трябва. След минути пътниците щяха да се отправят към хотелите, корабите или домовете си.

— „Атлантика“ шест-четири-нула, изчакай „Харвест три“ за подстъп към писта номер девет — чу Кингстън нареждането в слушалките си.

Вдясно от него вторият пилот Райдър разгъна схемата за кацане.

— Потвърди преминаването на височина четири и петстотин — нареди Кингстън на втория пилот.

— Разбрано — каза Райдър, като гледаше схемата, — определеният финален подстъп е „Оскар“.

Кингстън се съсредоточи върху кацането. Макар да имаше компютри, приземяването все още изпотяваше пилотите. Но въпреки всички недостатъци да работиш в гражданската авиация бе сто пъти по-добре от пътуването с метрото и работа от девет до пет.

Защо тогава му липсваше адреналиновият шок от времето на Войната в залива? Дори в този миг той можеше да усети излитането от летище „Кенеди“ в онзи студен и ветровит януарски ден, усиления ритъм на сърцето си, когато приближаваше целта. От борда на един „Съндей Пънчърс“ той насочи оръжието към комина на един иракски товарен кораб — „Алмутанаби“ — на док в кувейтско пристанище. Американците пряко следяха събитията по Си Ен Ен, включително и интервюто, което Кингстън даде от борда на самолетоносача. Бе небръснат и тъмната му коса бе разрошена от вятъра. Зад него един моряк рисуваше очертанията на кораб на носа на бойния му самолет. Кингстън спокойно се усмихваше и говореше пред камерата. Суровата му усмивка и застрашителната му брадичка сякаш символизираха американската сила на духа.

Когато видя зърнистия черно-бял филм от бомбардировката, вниманието му бе приковано от нещо, което не бе в състояние да забележи от самолета си — двама мъже вървяха по палубата на „Алмутанаби“. Спряха и вдигнаха очи. Странно. Сигурно бяха чули шума на самолета или свистящото приближаване на ракетите.

Единият каза нещо и сви рамене. Продължиха да вървят. След няколко секунди детонацията люшна кораба и двамата мъже изчезнаха в огнен облак.

„Защо не се гмурнаха, за да се спасят? Защо не избягаха?“

Кингстън изпитваше задоволство от факта, че управлява дебелата „Робусто“, пълна с туристи. С всички компютри и автоматични уреди той съзнаваше, че вече не е толкова пилот, колкото ръководител на операциите и системите, винаги в готовност да отстрани някоя повреда. Но при опасност лично той носеше отговорността за живота на триста души. Бе добър професионалист. Вече нямаше нужда да чува звука при стремителното отделяна на катапулта от палубата на самолетоносача. Вече нямаше нужда да се перчи като боец мъжкар, не изпитваше и необходимост да усеща завистливите погледи на мъжете, а също така и преклонението на жените. В миналото се увличаше по тях — грешка, характерна и за военните, и за гражданските пилоти. Сега бе обвързан с прекрасна и интелигентна жена. Беше толкова красива, двадесет години по-млада от него! Какво пък, има неща, които просто не могат да се променят.

— „Атлантика“ шест-четири-нула, добър вечер — поздравиха ги от контролната кула в Маями. — Завой на дясно към две — две нула. Спусни се на две хиляди и петстотин метра и поддържай височината.

Райдър потвърди, че е приел съобщението, а Кингстън насочи самолета на запад. След миг бяха над Маями в посока към Евърглейдс. И двамата слушаха разговорите между контролната кула и другите самолети.

На четиридесет и четири години Кингстън бе в по-добра физическа форма от заместника си. Джим Райдър имаше коремче от прекалената злоупотреба с обслужването по стаите. Кингстън бе запазил военната си стойка и волята си, непоклатима като скала.

— „Атлантика“ шест-четири-нула, вие сте номер тринадесети за подход към приземяване.

— По дяволите! Ще изминем половината път до Напълс, преди да ни върнат — каза Райдър и се извърна към бордовия инженер. — Хей, Лари, искаш ли довечера да се поразтъпчем из Саут Бийч?

— Разбира се. Бар „Берлин“, може би „Баш“, и ще приключим в „Амнезия“. А ти, Тони?

— Не, благодаря. Трябва да довърша доклада си за събранието.

— Така става, когато си женен — заяви Лари.

— Аз не съм женен — засмя се Кингстън. — Ти си женен.

— Така е, но ти се държиш като женен, откакто се събра с онази мистериозна жена. Кога ще ни я покажеш?

— Може пък тя да е омъжена — предположи Доузиър.

„Още не. Но аз ще променя това.“

Кингстън никога досега не се бе обвързвал само с една жена. Живееше с надеждата, че следващата ще е фантастичното създание, което ще задоволи нуждите му. Времето минаваше и след многото жени — стюардеси, манекенки и познати за една нощ в леглото, най-накрая бе открил една, чиито нужди копнееше да задоволи, жена, която обичаше повече от себе си.

Лайза. Лайза Фримонт.

Момичето от Бодега Бей, което бе стигнало така далеч. Всъщност бе я познавал през целия си живот, а не беше проумял какъв ад е бил животът й у дома. Ако не беше изпратен да служи толкова далеч, би могъл да направи нещо. Като начало щеше да пречука Хари Фримонт.

„Лайза! Как го направи?!“

От малтретирано дете до малолетна стриптийзьорка… След това под ръководството на по-възрастен мъж — не той, по дяволите — бе завършила Бъркли с отличие, а вече завършваше юридическия факултет и в Станфорд. Изпитваше страхопочитание пред силата на духа й, пред постиженията й и я обичаше с цялото си сърце.

„Открих сродната си душа и ще й бъда верен, докато умра.“

— Хайде, Тони. Само по едно питие — прикани го Доузиър.

Кингстън подробно разчиташе сведенията за скоростта и височината.

— Съжалявам, момчета, имам работа. От службата по поддръжка миналата седмица освободиха още десетина работници. Имаме двадесет процента по-малко механици и тридесет процента повече самолети, отколкото…

— Знам, знам. Но ти вървиш срещу вятъра.

Зад него бордовият инженер гледаше преградата от дясната си страна. След това изви стола си към предната част на самолета.

— Слушай, Тони, трябва да се откажеш. Макс Уонакър ще реже от разходите, докато се натрупат пари. Чак тогава ще промени нещата.

— Древна технология — каза Райдър. — Все старата песен.

— Или ще кажат, че оборудването е било наред — добави Доузиър. — Така че инцидентът е бил…

— Грешка на пилота — подигравателно се изсмя Райдър.

— Едно нещо е да махнеш маслината от салатата — каза Кингстън, припомнил си едно подобно намаление на разходите преди години, — но да освобождаваш хора от поддържащия персонал и да пускаш да летят машини, които би трябвало да са в ремонт или…

— Да бъдат претопени — прекъсна го Доузиър и удари по контролното табло. — Това бебче е по-старо и от момичетата, които чука Тони.

— Които чукаше навремето — възрази Кингстън.

Толкова много неща не можеше да сподели с тях. Едно от тях беше връзката на Лайза с Макс Уонакър, президента на „Атлантика Еърлайнс“.

„Какво толкова е намерила в него? Все пак тогава е била още дете!“

— Тони беше много по-забавен, когато преследваше жените вместо инспекторите от Федералната администрация по въздухоплаване — заяде се пак Райдър.

Кингстън прелистваше справочника на полета и се подготвяше да поиска списъка с инструкции за приземяването.

— Момчета, какво искате? Да приземите този самолет, или да ме провалите?

— Просто си искаме стария Тони.

„Каубои! Всички пилоти започват като каубои, преследващи вълнуващи приключения и леснодостъпни жени. Дяволски се радвам, че поумнях.“

— А знаете ли какво искам аз? — попита Тони и сам отговори на въпроса си. — Джо Дрейтън. Той знае, че хората му правят прекрасни писмени доклади за проверки, които никога не са извършвали. Той ще подпише.

— Няма начин — разсмя се Райдър. — На Дрейтън му остават само три години до пенсия. Ако този факт стане публично достояние, ще зарежда с гориво самолетите в Адис Абеба.

— Грешиш — каза Кингстън. — Той вече ми предаде книжата.

Доузиър се подсмихна.

— Тони, тъкмо ти затрупваш всички с купища книжа. Само да кихне двигателят и ти най-подробно описваш станалото. Всеки път щом стане микроексплозия, пишеш докладна за недобрата подготовка за работа при внезапна промяна в посоката на вятъра.

— Просто си върша работата. Преди три дни в „О’Хеър“ видях, че изтича масло. И ми идва някакъв временно нает механик и ми го бърше! Отказах да управлявам самолета и го написах. Още преди месеци са забравили да сложат уплътнителите след проверката. Самолетът едва успя да се върне на летището в Атланта, след като капитанът забелязал, че свети контролният датчик за налягането на маслото. Обаче прикриха грешката си. Прочете ли бюлетин номер седемстотин петдесет и седем на Том Гънтър, който, след като излетял от Маями миналата седмица, забелязал, че уредите му са повредени?

— Да, в статичните сензори намерили гнездо на оси.

— Глупости. Това е официалната версия. След като се приземили, Гънтър видял, че аварийните врати са облепени с лепенки за тръби. За бога! Почистващият персонал забравил да свали защитната лента. Казвам ви, момчета, въпрос на време е, преди да убием пътниците си.

Безкрайно повтарящ се кошмар. Самолетът пада, паника и писъци, оглушителна експлозия и яростни пламъци, които заглушават всеки вик…

Той не се боеше за себе си. Тони Кингстън вярваше, че е в състояние да овладее всяка криза, стига самолетът да не го провали.

— Успокой се, Тони — каза Доузиър. — В „Атлантика“ никога не е имало фатален край. Никога.

Джим Райдър свали слушалките си и се обърна към капитана.

— Лари е прав. Ти толкова често плашиш, че вълците са в кошарата, че вече никой не ти вярва. Никой не обръща внимание.

— Аз обръщам.

Рита Заславска неловко се изправи, за да даде възможност на седящия до нея мъж да стане и да отвори багажното отделение над главите им. Той измъкна овехтяло кафяво кожено яке и го навлече. Докато сядаше на мястото си, здравата я настъпи по десния крак.

Рита имаше миловидно изражение, тъмна къдрава коса и лице по-скоро приятно, отколкото красиво. Бе висока метър и осемдесет и пет. Всяка неделя играеше волейбол в Еврейския център в Бруклин. Бе поискала да й дадат място до пътеката, защото никъде другаде не би могла да намести болното си коляно. Бе намислила да отиде на лекар. Дори го бе записала като задача в бележника си наред с намерението да си купи контактни лещи, да изправи косата си и да си намери съпруг. Последното бе свързано с предните две. Би го постигнала много по-лесно, ако успееше да се сдържа и да не избива топката извън игрището в разговорите си с всеки приемлив ерген в Бенсънхърст. В това число включваше и красивия деликатен солист в синагогата, който бе флиртувал с нея цели десет минути преди тя пак да избие топката.

„Може пък да е за добро. Той е такъв глупак.“

— Извинете. — Мъжът най-сетне махна крака си от нейния. Откакто бяха излетели от „Ла Гуардия“, той непрестанно ставаше и бърникаше из багажа си. През останалото време се взираше през прозореца в неумолимо мълчание.

— Няма нищо. — Рита оглеждаше старото кожено яке. Мъжът вдигна ципа му чак до адамовата си ябълка. — Не е ли топличко за Маями?

— Ще го сваля веднага щом кацнем.

Беше дребен шкембест човек на около тридесет години, с рядка светла коса и очила с телени рамки. Носеше халка, отбеляза тя по навик.

— Хубаво яке — каза Рита. — Добър материал.

— Автентично копие на якетата на „Еър Форс А2“. Носили са ги през Втората световна война. Всичко е автентично, включително емблемата и месинговият цип. Стив Маккуин носеше същото в „Голямото бягство“.

Рита не можеше да различи Стив Маккуин от Стив Мартин, но се почувства обидена, защото не схващаше логиката.

— Защо го обличате сега, а ще го свалите, когато кацнем?

— Якето не е само топла дреха. То може да те опази при катастрофа или при неприятелско нападение.

Тя се усмихна.

— Живея в Бруклин. Не е зле и аз да си намеря едно.

— Говоря за пожар. При излитане и кацане опасността е най-голяма и затова винаги нося якето със себе си.

Той се протегна и извади от ръчния си багаж нещо, което наподобяваше водолазна маска.

— Моята лична маска. Пречиства отровни вещества. — Той я намести върху лицето си, провери дишането си и я вдигна на челото си, сякаш се канеше да се гмурка, за да огледа екзотичен тропически риф. — Някои може би възприемат моите предохранителни мерки като…

„Луд е“ — помисли си Рита.

— … прекалени. — Той намести възглавницата зад гърба си и здраво затегна предпазния колан. — Знаете ли как трябва да застанете при аварийно кацане?

Преди Рита да отговори, мъжът рязко се приведе напред и застина в молитвена поза.

Тони Кингстън водеше самолета по посоката на вятъра. От време на време поглеждаше през прозореца към смолисточерната нощ над Евърглейдс — праисторическата река, обрасла с острица, пълна с алигатори и блатна растителност.

Тримата мъже в кабината проучваха плана за приземяване и чакаха нареждане да завият наляво и да подходят обратно към летището.

Внезапно някъде зад тях се чу трясък от експлозия, последван от пронизителния звук на разцепващ се метал.

— Господи! Какво беше това? — Райдър инстинктивно се обърна назад.

Кингстън здраво стисна лоста. Самолетът се тресеше.

— Лари, какво виждаш?

Бордовият инженер провери уредите си.

— Налягане във втори двигател — нула. Подаване на гориво — също нула. По дяволите! Сигурно се е взривил двигателят в кърмовата част.

— Действай според инструкцията за изключване.

Райдър изключи подаването на гориво към двигателя в опашката на самолета и спря дросела. Самолетът леко се завъртя надясно. Кингстън упорито се бореше с лоста, за да нивелира машината.

— Аеролоните[1] не реагират.

Доузиър провери измервателните уреди.

— По дяволите! И хидравличното налягане е на нула! Хидравликата е извън строя.

— Не може да бъде — каза Райдър. — Имаме три отделни системи. Не могат да изключат и трите само защото е избухнал един от двигателите.

Кингстън се бореше с лоста, който вибрираше в ръцете му и не се обърна. Самолетът продължаваше да се тресе.

— Елеваторите, аеролоните и рулят са неуправляеми. — Гласът му прозвуча глухо и неестествено.

— Не може да бъде — повтаряше Доузиър. — Как ще завием? Как ще кацнем? Как ще контролираме спускането?

„Няма да го правим“ — мрачно си помисли Кингстън, като бързо анализираше ситуацията. Без контрол върху уредите приземяването бе невъзможно. Той се опита да задейства спирачките.

— И спойлерите не работят — обяви той след безполезния опит.

Усили натоварването на левия двигател и крилата се изравниха, но самолетът продължаваше да се тресе. След секунди носът се изви нагоре и машината се затресе още по-силно.

— Ще загазим. — Гласът на Райдър трепереше.

Кингстън натовари и десния двигател. Носът се приведе, но самолетът леко изви вляво.

— Маями, тук „Атлантика“ шест-четири-нула — каза Кингстън в микрофона като се мъчеше да удържи самолета. Гласът му бе неестествено спокоен и издаваше обзелата го тревога. — Изгубихме втория двигател и цялата хидравлична система. Обявяваме опасност.

— Разбрано, шест-четири-нула — прозвуча глас в слушалката. — Ще ви водим по курса. Спуснете се на три хиляди седемстотин и петдесет метра. Завийте наляво до две-седем-нула. Подгответе се за кацане.

— Това е проблем — отвърна Кингстън. — Ще трябва да опитаме да натоварим асиметрично първи и трети двигател, за да опитаме да завием.

Безразличният му глас едва прикриваше растящото напрежение. Изглеждаше невероятно, но бе истина. Бяха изгубили контрол над самолета.

„Как, по дяволите, ще приземим това дебело туловище?“

— Опитайте пак, шест-четири-нула. Съобщете, когато сте готови за финала.

— Ако можем — промърмори Райдър.

На вратата на кабината се почука и Лари отвори. На прага стоеше старшата стюардеса Марша Снайдър, разведена жена, която току-що бе изпратила третото си дете в колеж. Тя влезе и бързо затвори вратата. Лицето й бе пребледняло.

— Бях в кърмовата част — бързо заговори тя. — Експлозията стана точно над главата ми.

— Видя ли нещо? — попита Кингстън.

— Нищо. Отначало помислих, че сме ударили малък самолет, но не видях пламъци — само пушек. Мисля, че липсва част от опашката.

— Подготви пътниците за аварийно кацане — нареди Кингстън. — По кратката процедура. Нямаме много време. Преброй ги.

— Вече го направих. Двеста седемдесет и пет пътници. Тринадесет души екипаж.

Кингстън кимна. Марша излезе в салона на първа класа.

— Джим, включи двигателя и виж дали можем да изкараме нещо от него — обърна се Кингстън към втория пилот.

Помощникът му дръпна лоста. Доузиър не отделяше поглед от уредите. След миг съобщи:

— Увеличих мощността, но без хидравлика сме за никъде.

— Ще приземяваме ръчно — каза Кингстън.

— Как? — попита вторият пилот.

Кингстън не отговори. Щеше да решава в движение.

— Хвани лоста. Ще пробваме заедно. Лари, поеми дроселите. Да опитаме завой наляво. Намали мощността на първи двигател и повиши тази на трети. Аз и Джим ще натискаме с всичка сила. Давай!

Докато двамата, пилоти се опитваха само със силата на ръцете си да завият с двестатонния самолет, бордовият инженер сякаш бе залепнал с двете си ръце върху уредите, с които управляваше дроселите. Самолетът колебливо се отклони наляво, но пък в този момент дясното крило се изви нагоре.

— Много е! — Кингстън за пръв път повиши глас. Още малко и самолетът щеше да се завърти около оста си, а машината не бе пригодена за акробатични номера. Доузиър намали мощността на десния двигател. Самолетът се уравновеси, но носът се вдигна.

— Маями, тук шест-четири-нула. — Кингстън се опитваше да се овладее. — Изгубихме контрол над самолета. Щом коригираме височината, започваме да се въртим. Непрестанно криволичим. Не знам как ще стигнем до пистата.

— Разбрано, шест-четири-нула. Мини на радар. Сега сте на шестдесет километра западно от летището. Екипите са готови и чакат.

Огромният самолет отново изви вдясно. Този път се вдигна лявото крило.

„Екипите.“

Ставаше дума за колите на пожарната, линейките и цистерните с пяна. Но без възможност да завият, да контролират височината и въртенето, единственото, от което имаха нужда, бяха ковчезите.

— Не можем да завием, спирачките не работят. Няма да можем да спрем това чудо дори и да се доберем до летището. Не искаме да паднем наоколо. — Той си представи жилищните сгради на запад от магистралата „Палмето“.

Кингстън посочи с пръст пода. Инженерът и вторият пилот кимнаха.

— Ще трябва да кацаме по корем и ще заорем. Край — с въздишка завърши Кингстън.

В тъмнината пред тях се простираше тресавище. Кингстън се надяваше да улучат мека почва, а не дървета. Не бе идеалният терен за приземяване, но бе по-добър от планински склон.

Доузиър бързо прелистваше справочника.

— Нищо. Няма нищо за повреда на цялата хидравлика.

— Предполага се, че е невъзможно да се случи — каза унило Кингстън.

Той й каза, че името му е Хауард Лобах. Рита отвърна, че се радва да се запознае с него. Всъщност изобщо не се радваше. Бе чула грохота на експлозията и усещаше как самолетът се тресе. Дясното крило се извиваше надолу, а носът се люлееше. Рита попита стюардесата какво става, но тя само профуча край нея и влезе в пилотската кабина. Лицето й бе побеляло.

— Би могло да е всичко — с надежда каза Хауард Лобах. — Възможно е моторът да е засмукал ято птици. Господи! Та това е сваляло самолет. Струва ми се обаче, че капитанът владее положението.

Рита не бе на същото мнение. Имаше чувството, че самолетът непрестанно мени посоката си като пиян, който се опитва да върви по права линия. Някои от пътниците разговаряха нервно, други се молеха, трети се бяха вкопчили в облегалките с побелели пръсти.

На Рита й се гадеше, сякаш бе яла пирожки с развалено месо. Изражението на стюардесата я изпълваше с ужас. Ставаше нещо лошо.

— Изглеждате доста спокоен за човек, който си носи собствен кислород на борда — обърна се тя към спътника си, изпълнена с досада от факта, че той приема ситуацията с безразличие.

— Не е кислород — отвърна Лобах. — Само се застраховам.

И хвана маската си, сякаш се боеше, че Рита ще му я открадне.

— Какъв е този шум? — Тя неспокойно се въртеше на седалката си.

— Колесникът — заяви Лобах. — Спускат го за кацане.

— Къде? Тук?! — Тя се наведе към прозореца и впери очи в тъмнината. Видя единствено бледото лице на разтревожена жена. Трябваше й време, за да се сети, че вижда собственото си отражение.

В кабината гърмяха сигналите на наземната служба с предупреждение за опасност. Кингстън вече бе съобщил броя на хората на борда — двеста осемдесет и осем души.

Това щеше да улесни съответните служби при преброяването на телата.

— Шест-четири-нула, обадете се — чу се в слушалките глас от контролната кула в Маями.

— На път сме да се приземим в блатата — каза Кингстън.

— Разбрано, шест-четири-нула. Следим ви с радара и разпределяме спасителните коли.

— Тони, не мога да задържа носа надолу — каза Райдър.

— Увеличи мощността, Лари.

Доузиър издърпа и двата дросела назад.

— Хайде, миличък — подканваше той самолета. — Равновесие, поддържай равновесие!

Самолетът увеличи скоростта и носът се наведе.

— Намали малко — каза Кингстън. — Движим се твърде бързо.

— Без подкрилки и задкрилки не мога да намаля, без напълно да изгубим скорост.

„Не е безнадеждно“ — каза си Кингстън, но обстоятелствата бяха против тях. Със скорост триста и двадесет километра в час, загубеха ли скорост, щяха да се врежат в мекия терен.

Доузиър намали силата и на двата дросела.

Твърде много.

Обви ги облак дим, чу се трясък.

— Гадост! — изкрещя Райдър. — Номер едно е извън строя.

Вече летяха само с един двигател. Доузиър усили мощността. Уви! Беше късно. Третият двигател се задъхваше и пушеше. Всички мълчаха. Огромният самолет се носеше като в безмоторен полет.

— Кураж, момчета — каза Тони Кингстън. — Кацаме.

В последвалите секунди се чуваше само мекият, но тъжен звук от движението на въздушните маси около корпуса на машината. Изведнъж лявото крило се изви надолу, самолетът тежко се завъртя и крилата застанаха перпендикулярно на земната повърхност. Из кабината се разлетяха листа хартия. Не можеха да изправят крилата. Тони Кингстън се бореше с лоста, но всичко беше безполезно. Чуваше писъците в салона. Същите, които чуваше нощем в кошмарите си. До него вторият пилот шептеше молитва.

Кингстън искаше да удължи мига, да подреди мислите си, да измъкне спомените от паметта си. Нямаше време.

След това я видя. На лицето й бе изписано страдание. Усети остра болка, като си представи мъката й, когато узнае…

Каза думите на глас. Записващото устройство работеше. Тя щеше да ги чуе или поне щеше да ги прочете. Каза й, че я обича.

Неясни образи преминаваха пред очите му: баща му, отдавна погребан, студеното езеро в Минесота, където обичаше да плува като дете заедно със сестра си. След това пред очите му застана зърнистият черно-бял кадър. Двама мъже вървяха по палубата само миг преди да ги удари ракетата.

Какво си бяха казали? И защо не избягаха?

ДО РАЙОННИЯ СЪД НА ЕДИНАДЕСЕТИ СЪДЕБЕН ОКРЪГ

ОКРЪГ ДЕЙД, ФЛОРИДА

ДЕЛО №97-00136 СА 04 (11)

ГЛОРИЯ ЛОБАХ

Лично и като наследник на починалия Хауард Дж. Лобах

Ищец

срещу

„АТЛАНТИКА ЕЪРЛАЙНС“

корпорация от Делауер

Ответна страна

ИСК ЗА ОБЕЗЩЕТЕНИЕ

ЗА НЕПРЕДУМИШЛЕНО ПРИЧИНЕНА СМЪРТ

Ищцата Глория Лобах, лично и като наследник на починалия Хауард Лобах, дава под съд ответната страна „Атлантика Еърлайнс“ (наричана по-долу „Атлантика“), корпорация от Делауер, и декларира следното:

1. Това е дело за непредумишлено причинена смърт по непредпазливост в съответствие със Закона за издаване на смъртен акт за непредумишлено причинена смърт от Флорида;

2. „Атлантика“ е обществен превозвач, ангажиран с превоза на надлежно заплатили билетите и пътните си такси пътници, по редовно изпълнявани рейсове със собствени машини или такива на лизинг, управлявани, поддържани и/или контролирани от „Атлантика“, нейните агенти и/или служители. Като обществен превозвач „Атлантика“ е задължена да осигури възможно най-добрите грижи за своите пътници.

* * *

14. По това време „Атлантика“ е собственик, наемател и/или оператор по контрола на самолет, модел ДС-10, с регистрационен номер N1809U, който е използван в качеството на обществено превозно средство за транспорт на пътници.

15. Покойникът е бил редовен пътник на „Атлантика“, заплатил билета и останалите такси. Самолетът е изпълнявал полет по Вътрешни линии между Ню Йорк Сити и Маями, Флорида. Покойникът е бил един от двеста осемдесет и осемте загинали при катастрофата във Флорида Евърглейдс на 27 декември 1995 година.

16. „Атлантика“ чрез своите агенти и служители не е изпълнила задължението си за грижа към покойния като е проявила небрежност и е пропуснала:

а. Да осигури съответното оборудване на самолета;

б. Да управлява самолета по съответстващия начин;

в. Да обучи своя въздушен екипаж как да процедира в случай на загуба на контрол върху летателния апарат;

г. Да инспектира, преглежда за ремонт и да подменя износените или неподходящи части;

д. Да осигури достатъчно охрана, за да предотврати поставянето на бомби или на други източници на експлозия на борда на самолета;

е. Да управлява със сигурност и компетентност самолета.

От изброените пропуски произтича въпросната фатална катастрофа.

* * *

27. В резултат от катастрофата „Атлантика“ носи отговорност за щетите, нанесени на ищцата, а именно:

а. Болка и страдание на починалия непосредствено преди смъртта;

б. Болка и страдание на оцелелите и наследниците;

в. Загуба на обществено положение, на присъствието, напътствията и помощта на покойния;

г. Загуба на подкрепа;

д. Загуба на нетни натрупвания, загуба на живот, разноски по погребението.

По тази причина ИЩЦАТА официално и настоятелно моли да се заведе дело и да се издаде присъда срещу „Атлантика Еърлайнс“ за компенсация на щетите плюс лихвите и разходите на стойност 2 000 000 (два милиона) долара, както и други вземания, присъдени от съда.

С уважение:

Албърт Голдман, адвокат

[1] Аеролон — носеща повърхност върху крилото на самолета, която улеснява завъртането му. — Б.пр. ↑

Първа част

„… девет скорпиона в една бутилка.“

Описание на Върховния съд, направено от Оливър Уендъл Холмс Младши.

Съдия от 1902 до 1932 година

1.

Учене през деня, разсъбличане през нощта

През нощта преди събеседването във Върховния съд на САЩ Лайза не бе уверена, че ще се справи. Тя искаше тази работа — че кой току-що изпечен адвокат не би я искал?! Но мисълта, че за да заплати за старите си дългове трябва да опорочи мястото и самата идея, я караше да се съмнява в онова, което бе постигнала.

„Дали наистина съм се променила? Дали съм Лайза Фримонт, която завърши с magna cum laude Станфорд, или съм Ейнджъл от «Тайки Клъб» в Тендърлойн?“

Преди да посети сградата на Съда смяташе, че би могла да се справи, но там бе обзета от преклонение и изпълнена с благоговение.

„За бога! Полазиха ме тръпки. Как да обясня на човек като Макс, че от мраморните статуи и прашните юридически книги, от допира с историята са ме полазили тръпки? Той се вълнува само когато индексът «Дау Джонс» се качва.“

Точно в шест часа Макс отвори със собствения си ключ и влезе в апартамента й. Целуна я, след това си наля уиски, а за нея приготви коктейл „Гибсън“ с повече водка и по-малко вермут. Разхлаби вратовръзката си, свали сакото си, модел на Армани, и го сложи върху облегалката на един стол. Събу лъснатите си до блясък мокасини.

Лайза носеше опъната по тялото дантелена камизола и високо изрязани бикини, обточени с бял сатенен кант, а сега си облече розовия халат, на чийто фон златисточервените й коси блестяха като мед. Облече го, защото Макс нагласи климатика на седемнадесет градуса. Нямаше значение къде бяха двамата — в нейния апартамент или в хотелска стая, всичко ставаше според желанието на Макс. И ето — сега, когато във Вашингтон бе дошла ранната есен, в хола й се бе настанил студ, сътворен от човешка ръка.

Студ не само в прекия смисъл на думата.

Не излязоха да вечерят навън. Бе твърде рисковано, но не защото съпругата на Макс — Джил, можеше да ги открие. Джил бе безкрайно щастлива, че е сама в Маями, при това от дълго време знаеше за връзката им. Ставаше дума за много по-голям риск. Между нея и „Атлантика Еърлайнс“ не можеше да съществува нито връзка, нито — съгласно юридическата терминология — близост. Ако бъдеха разкрити, тя нямаше да е от полза за големия план на Макс.

„Ако въобще мога да се справя с него.“

За миг се замисли как ли би постъпил Тони. Не беше лесно да си представи. Тони Кингстън бе скаут, елитен пилот, човек, който не пресичаше неправилно улицата, не разхвърляше и не говореше за данъците си. Тони си отиде и сега адвокатите на ищцата го обвиняваха в небрежност. Лъжливи копелета! Хищници, които забиват зъби в тялото на мъртвия. Донякъде й се искаше да помогне на Макс, за да се приключи случаят, но съзнаваше, че е безразсъдно. Ненапразно през всичките тези години се бе учила да разбира правната логика.

След вечеря заяви на Макс, че не може да го направи. Спориха до два през нощта.

— Етичен проблем?! — невярващо запита Макс, като крачеше напред-назад из малкия хол. — Три години кроим планове и накрая — етичен проблем?

— Макс, виждам, че не ме разбираш.

Той спря, за да обмисли думите й.

— Страхуваш се да не те лишат от адвокатски права?

— Бих имала най-кратката кариера в историята на правото — каза тя. — А мога да вляза и в затвора.

— Това било значи — разсмя се той снизходително, така, както го правеше, когато се подиграваше. — Ти се страхуваш. Още си спомням времето, когато можеше да се разхождаш чисто гола сред пияни банкери. Беше в състояние да държиш под контрол всички със съобразителността си и поведението си, а сега се впечатляваш от някакъв си помощник главен държавен адвокат, който кара шевролет.

„Страхотно, Макс, преценяваш хората по нетната им стойност.“

— Ако караше порше, повече ли щеше да те респектира?

Макс я изгледа намръщено, с поглед, който би накарал обляната му в сълзи секретарка да си тръгне. В миналото и Лайза се плашеше. Но сега вече не.

— Какво ще ми направиш, Макс? Ще ме уволниш ли? Късно е. Имам стаж, внасям си осигуровките. Знам и тайните ти.

— Не всички — възрази той студено.

От гласа му я полазиха тръпки.

Двамата се гледаха. Макс Уонакър и Лайза Фримонт, бивши любовници и настоящи конспиратори. Той се чумереше, сивите му мустаци се извиха надолу. Беше красив — мургав, прошарената му коса бе намазана с гел и сресана назад. Добър бегач и тенисист на младини, Макс бе започнал да трупа килограми — прекалено много служебни вечери и твърде много алкохол. Тя си спомняше Макс, когато го видя за пръв път преди десет години. Той беше на тридесет и девет, а тя — на седемнадесет.

„Господи! Беше в някакъв друг живот.“

Тя добре съзнаваше колко се е променила. А какво се бе променило у Макс? Не беше само косата му. В онзи ден, преди „Атлантика“, той се издигаше. Бе изпълнен с големи мечти, безкрайна енергия и оптимизъм. Бе преобърнал света, за да превърне мечтите си в реалност. Защо се чувстваше нещастен? Освен юридическите причини имаше и нещо друго, но напоследък Макс не споделяше почти нищо. Тя му наля още едно уиски с надеждата да го умилостиви.

— Днес ходих в съда — да се поогледам. Господи! Влязох през онези масивни бронзови врати с отливки на сцени от древна Гърция, видях мраморните статуи и бюстовете, навсякъде… Темида, Моисей, Конфуций…

— Конфуций? — стъписа се Макс.

— Влязох и в библиотеката, цялата в резба, с огромни арки. Тихо и спокойно място. Почти свято, сякаш си в църква или катедрала.

— Точно така! — усмихна се Макс. — Точно така искат да мислиш, както във всички онези църкви, из които ме влачеше в Италия. За прослава на Бога?! Не, направили са го, за да плашат пейзаните. Влизаш в църквата и какво е първото, което правиш? Снишаваш глас, шепнеш. Както в мечтания от тебе съд. Съдиите са като свещениците — та те дори се обличат като тях. Всички други са измет. Искат да те изплашат и да сметнеш, че си на свято място. Лицемери! Не искат да разбереш какво правят под тогите си!

Лайза застана до прозореца и се загледа в Дъмбартън Оукс Парк. Макс бе избрал апартамента, но за разлика от преди, вече не плащаше наема. Нито книгите. Преди три години, когато тя завършваше първата година от обучението си по право, броени месеци след катастрофата, Макс се зае да прикрива всички следи, които ги свързваха — анулирани чекове, бордни карти, квитанции. Негова беше идеята, че един ден тя би могла да му помогне. Отначало й прозвуча налудничаво. Също така, както бе възприела като същинска лудост идеята една авиоспедиторска фирма с три остарели самолета да се превърне в „Атлантика Еърлайнс“ — закъснялото дете на бума във въздушния транспорт… Докато не се стигна до ужасната катастрофа на полет Шестстотин и четиридесет.

— Много си убедителен, Макс. Трябвало е да станеш адвокат.

— Нямаше начин, мила. Нали затова вложих в теб почти сто хиляди долара.

— Не съм убедена, че ще получа работата — меко изрече Лайза. — Мисля, че щом ме види, съдията Труит ще разбере, че не съм от неговата среда.

„На това ли се надявам? Лесен начин да се отърва от кавгата, че отказвам да свърша мръсната работа на Макс.“

— Грешиш, твоята среда е там, където ти пожелаеш. Ти си най-амбициозната жена, която познавам.

— Ти ме научи.

— Не. Ти беше амбициозна още на седемнадесет години, но не го беше осъзнала. Аз само маркирах пътя ти. Изкачването е изцяло твое дело. — Той я изгледа, а тя отклони поглед. Срамежливостта бе нейна характерна черта още от детските й години. — Не се тревожи. Съдията ще те погледне и направо ще поиска да те осинови.

— Макс, той е на твоите години.

— Още по-добре. Ще поиска да те чука. — Изражението му се смекчи, може би защото Лайза бе споделила страха си. Толкова рядко показваше, че се чувства несигурна.

— Не се притеснявай — продължи той. — Ще получиш работата. Ще бъдеш най-сексапилният и най-умният адвокат сътрудник в историята на Върховния съд.

— Може би.

— Ще разговаряш с мъж, а дълбоко в себе си всички мъже си приличат.

„Не е така. Ти и Тони не си приличате… Съмнявам се и че ти и съдията Труит имате нещо общо. Освен една и съща конфигурация на хромозомите.“

Не беше казвала на Макс, че след като скъсаха, бе станала любовница на Тони. Когато му го представи, Макс знаеше само, че той е бивш военен пилот. Героят на родния й град — каза му тя — щял да е чудесно допълнение за „Атлантика“. И се оказа права, нали?

— Във Върховния съд е различно. Знаеш ли какво учехме през първата година от следването?

— Как да раздувате сметките на клиентите си?

— Учехме, че Правото е изкуството на доброто и справедливостта.

— И че кротките ще наследят земята — допълни саркастично Макс, доближи се до прозореца и плъзна ръка върху раменете й. — Ако правната система функционираше толкова добре, О Джей Симпсън щяха да го отровят с газ, Клаус фон Бюлов щеше да отнесе иглата, а баща ти… баща ти щяха да го обесят за тестисите.

Тя се извърна и го погледна.

— А пострадалите от полет Шестстотин и четиридесет щяха да осъдят „Атлантика“ за стотици милиони долари.

— Това доказва моята гледна точка, нали?

Вярно беше, но цинизмът му я влудяваше. Ако пък Макс бе прав, защо си бе губила времето цели три години да учи право, а след това една година да стажува във Федералния съд? А дори и Макс да грешеше, как би могла да го накара да разбере? Макс не й бе отказвал нищо. Бе я поддържал, бе я хранил, беше й помогнал да порасне. В отплата тя му беше любовница почти цяло десетилетие. Бе проявил разбиране, когато го остави и когато се върна при него след смъртта на Тони. Сега за пръв път искаше нещо от нея, но то противоречеше на всичко онова, което бе научила през последните четири години.

— Щом справедливостта е нещо рядко срещано — поде тя, — може би бих могла да работя за нея. Може би ще помагам да прибират престъпниците в затвора или ще защитавам несправедливо обвинените.

— Ти си прекалено умна за това. Разговорът е безпредметен. Не искам да те видя в юридическия отдел или пък в някой от обществените офиси на защитата, седнала зад метално бюро с чаша промито като урина кафе.

— Спомням си първия път, когато ми каза, че съм умна. Тогава това беше очарователно, а сега ми звучи като обида.

— Умен е всеки човек, който изучава книгите и те отварят пред него нови врати и — толкова. Умен е и човек, който е добил знание по улиците, знание, каквото никоя диплома не би могла да му предостави. Ти си опознала света и по двата начина. Това е, което ме поразява.

Преди да срещне Макс, никой не бе изразявал възхищение от нейната интелигентност. Нито учителите, нито майка й, нито баща й. Най-малко баща й, който се бе възхищавал единствено на физическите й качества.

Макс й бе казал, че може да бъде каквато пожелае. Бе й вдъхнал вяра и й бе дал шанс за нов живот. Вече го имаше и не желаеше да рискува и да го загуби.

— Помниш ли кога ми каза, че съм по-умна от теб?

— Естествено. Вечерта, когато се запознахме.

Макс Уонакър влезе в „Тайки Клъб“ и се настани на една табуретка пред сцената. Имаше ръждиви пръти, а от таваните висяха вериги. От тонколоните се разнасяха стържещи звуци, а на многоцветното ефектно осветление липсваха крушки. Отзад беше дансингът с дивани, тапицирани с черен сатен. Миришеше на изветряла бира и евтин парфюм, на влага и плесен и на силно дезинфекциращ препарат.

Като познавач на местата, където можеше да се види добър стриптийз, Макс предпочиташе изисканата атмосфера на „Десетте“ в Манхатън, където петдесет и пет екзотични танцьорки се разхождаха бавно по сцената, облечени в дълги, украсени с пайети рокли, осветлението премигваше, а специална машина от време на време обливаше телата им с дим. Тази вечер обаче реши да обиколи бедните квартали. Беше отегчен и щом видя светещия неонов надпис „Живи момичета“, накара шофьора на лимузината да спре.

„Живи момичета? Като антоним на какво? Мъртви момичета?“

Надписът му оказа същото въздействие, каквото оказват песните на сирените, подмамващи моряците към подводните скали. Той влезе в клуба, приближи сцената и огледа залата. Стриптийзьорките имаха изтощен вид, сякаш се бяха възползвали от тях доста грубо. Червенокоси и отпуснати, те неумело вървяха по сцената и не следваха ритъма на „Аеросмит“. Бяха се разсъблекли до златистите си гащи. Гърдите им бяха прекалено големи и се полюшваха тежко. На бара две жени по бельо си поръчваха питиета за чужда сметка. И двете бяха с буйни коси, дълги нокти и силиконови гърди, подобни на пъпеши. Макс изпи едно разредено с вода уиски и тъкмо се канеше да си тръгва, когато на сцената под звуците на Били Джоуел се появи Лайза.

„Господи! Та тя е още дете!“

Изглеждаше жизнерадостна.

Имаше малки гърди, гладка червеникавозлатиста коса, светли сини очи, пълни устни и освен изрисуваните мустаци почти нямаше грим.

Не забеляза веднага, че опънатата по тялото й дреха е с шарките на леопард. На главата имаше две малки леопардови уши. Беше смутена, а той бе очарован. Умееше да танцува, движеше се в кръг и в такт с музиката. Очите й бяха затворени — нещо, което не бе позволено. Изглежда, Макс знаеше за професията й повече от самата нея.

„Очаква се да контактуваш с очи, малката. Очаква се всеки мъж да смята, че искаш да възбудиш точно него.“

Беше млада и очевидно неопитна. Макс се развълнува. Искаше не само да я свали. За бога! Та той бе преспал с половината от секретарките във фирмата си, с няколко стриптийзьорки, а освен това — и с учителката на дъщеря си. Това момиче бе различно. Изглежда, беше попаднало на неподходящо място.

„Как красиво момиче като теб…“

Мъжкото му его вече се бе заело със спасението й. Какво ли само не би направил за нея!

„И обратното.“

Леопардовата рокля я нямаше. Тя бе възседнала месинговия парапет. От време на време бедрата й се отъркваха в гладката тръба или се извиваха около нея — в ритъма на музиката. А стегнатият й задник се движеше в такт с пулса му. Очите й бяха широко отворени, бе почервеняла. Гледаше Макс.

„Виж ти, виж ти!“

Тя срамежливо му се усмихна, стана от парапета и приближи ръба на сцената. Той плъзна банкнота от двадесет долара под жартиерите й. Освен обувките с висок ток жартиерите бяха единственото й облекло. Ягодово червените зърна на гърдите й стърчаха възбудено. Устните й бяха извити в невинна, но съблазнителна усмивка. Не каза нито дума. Само се завъртя, наведе се и постави длани върху коленете си. Изви гърба си. Завъртя задник по посока на часовниковата стрелка, а после — обратно. Бедрата й потрепваха. Той почувства присвиване в слабините.

По-късно, след края на номера, отново облечена с леопардовата рокля и с ушите, Лайза го приближи колебливо, изправена на обувки с петнадесетсантиметрови токове. Като се усмихваше под изрисуваните мустаци, тя го попита дали не би желал да й поръча едно питие.

— Как се казваш? Джелилоръм или Мистофелис?

— Ръмпълтийзър — отвърна мигновено тя.

— Гледала си шоута? — отбеляза изненадано той.

— Не. Няма как. Приятелят ми смята, че да отидеш на театър означава да гледаш три лесбийки в кожи и вериги.

— Тогава как…

— Като дете прочетох стихотворенията на Елиът.

— Като дете — повтори той с усмивка.

— Да. Сториха ми се глупави. Мисля, че е трябвало да си остане при „Изгубеният свят“.

— Много ли четеш?

— Уча. Това е всичко, което правя. Уча през деня, а нощем се събличам.

Забеляза, че тя го оглежда. Отбеляза й факта, че ноктите й са добре поддържани. Не се опитваше да се прикрива и вероятно изчисляваше бакшиша си като съдеше по модела на часовника му.

— Танц ли желаете или нещо друго?

Той се засмя.

— Ти наистина си Ръмпълтийзър.

— Че няма да съм Алфред Пръфрок!

— Как ти е името? Не си го казала.

— Ейнджъл — излъга тя.

— Не! Аз съм твоят ангел.

Така беше. По онова време Макс беше собственик на спедиторска фирма в Маями и току-що се бе справил със стачката на шофьорите. Той спаси Лайза — тийнейджър беглец. Измъкна я от Тедърлойн и я настани в апартамент на Ноб Хил. Лайза не беше като другите и не ламтеше за пари. Тази умна стриптийзьорка четеше Достоевски по време на паузите в съблекалнята. Взе си дипломата за средно образование във вечерна гимназия и възнамеряваше да се запише в държавен колеж. Тогава Макс промени пътя на живота й като й предложи да учи в Бъркли.

— Ти си по-умна от мен — каза й онази вечер. И след това й го повтаряше, докато самата тя не повярва, че е така.

Лайза наля от скъпото уиски, което той бе донесъл. Макс разклати златистата течност в чашата, отпи и изпълнил ритуала, се обърна към нея.

— И сега какво? На една и съща страница ли сме?

— Не мога да го направя, Макс. Не мога да проституирам и да се предлагам сама.

— Какво?! — Лицето на Макс почервеня. Гледаше я невярващо.

— Бих направила всичко за теб, но не и това.

— Това е единственото, за което някога съм те молил.

— Съжалявам. Искам да ти помогна, но…

Макс беше прекрасен. Къде ли щеше да е тя в този миг, ако не беше Макс? Онова, което й бе дал — образование и вяра в собствените сили, я бе променило. Не знаеше кога точно се отказа от начина му на живот, но там някъде между „Тайки Клъб“ и Върховния съд промяната бе извършена окончателно.

— Искаш прекалено много, Макс.

— След всичко, което направих за теб, не мислиш ли, че ми дължиш поне това? — Гласът му режеше като бръснач.

Никога не бе говорил така. Обзе я гняв. Погледът й бе убийствен, а гласът — леден.

— Защо просто не направиш сметката, а аз ще заплатя и лихвите. Колко е първата вноска, Макс?

— Не става дума за пари и ти прекрасно знаеш това. Възмущавам се от отношението ти, ти сякаш ме гледаш отвисоко.

Лайза отиде до барплота и изля питието си в мивката.

— От главата до петите, Макс. Не е толкова много.

— Спря да пушиш, не пиеш. Има ли още нещо, което смяташ да не правиш и за което аз трябва да бъда уведомен?

Лайза не отговори. Изражението й не се промени.

— Новата и по-добра Лайза Фримонт — саркастично процеди той.

— Не ме ли харесваш такава?

„Не. Не те харесвам. Господи! Какъв човек си станала?“

А може би така и трябваше. Искаше Лайза да порасне, бе окуражавал независимостта й и виж какво бе станало. Розата още цъфтеше, но вече си имаше и бодли.

Харесваше момичето Лайза — Ейнджъл, а не Лайза Фримонт — жената. По дяволите! Беше жилаво дете. Трябваше да я спаси. Сега щом видеше статуи и книги, очите й се насълзяваха. Колко време още й трябваше, за да разбере, че нейните превзети клетви и символи са само избеляващо мастило върху плесенясала хартия?

Макс се опитваше да овладее гнева си и да прикрие отчаянието си. Искаше само да съумее да й обясни колко важно е делото за него, че не става дума единствено за пари, дори не и за оцеляването на фирмата. Искаше да й каже истината.

„Ако не спечелиш, съм мъртъв.“

Не! Кажеше ли й, тя щеше да поиска да научи всичко. А ако си признаеше, какво щеше да си помисли за него? Ако й кажеше, че катастрофата е негова грешка, че той бе наредил да се фалшифицират докладите за прегледите на самолета, че бе лъжесвидетелствал пред Националната дирекция по безопасност на транспорта, че ръцете му са в кръв, тя никога нямаше да му помогне.

Да, би могъл да разсъждава разумно. Всички авиокомпании съкращаваха разходите си. Не бе нужно Мери Скиаво от Министерството на транспорта да го убеждава, че е по-добре фирмите да имат застраховка, за да се разплащат в случай на присъда при обвинение в причиняване на смърт по непредпазливост, вместо да дават парите си, за да избегнат известни опасности. Сметката е проста, мила.

Не беше си и помислял, че може да се случи на неговата фирма. Не бе очаквал и чувството си за вина, кошмарите, сънотворните, изпотяването през нощта…

Не! Никога не би могъл да каже истината на Лайза.

— Защо мислиш, че сме заедно от толкова време?

— Инерция, Макс. Свикнали сме един с друг.

— Не. Дълбоко в себе си ние си приличаме.

— Ако това е комплимент…

— И двамата виждаме нещата в истинската им светлина. Вземаме картите от раздаването и ако се наложи да извадим едно асо повече от ръкава си, то — по дяволите, ние го правим. Не играем по чужди правила.

— Не възприемам себе си по този начин. — Думите й прозвучаха колебливо, сякаш търсеше начин да се защити.

— Вълкът кожата си мени… — самодоволно се усмихна той.

— Аз не съм хитрувала нито в колежа, нито в университета — сърдито заяви Лайза. — Работих като вол в Апелационния съд и съм горда с постиженията си.

— Класацията на декана не означава нищо в истинския живот, Лайза. Нищичко. Завърших Харвард като магистър по бизнес администрация. Понякога се питам ти кога се измъкна. Помня бара, знам откъде дойде. Помня бармана. Помня и ударите, и раните.

Тя също ги помнеше. От време на време Крокет работеше като барман. Бе фитнес инструктор с дълга опашка и горещ темперамент. Страдаше от заблуждението, че ще стане следващият Шварценегер.

Лайза заживя с него само седмица след еднодневното пътуване от Бодега Бей. Той й намери работата в „Тайки Клъб“. Даваше му всичките си бакшиши, които никога не стигаха за дрогата и стероидите.

— Довечера се събират няколко момчета — каза й той един ден, когато тя си тръгваше от клуба.

— Какви момчета?

— Бизнесмени, не са от нашия град. Наели са стая в „Рамада“, до летището.

— Искаш да отидеш ли?

— Не аз. Те не се интересуват от моя задник.

— Не ходя на частни събирания. Шийла ми каза…

— Много й разбира главата на Шийла! Да не мислиш, че някой ще плати, за да гледа циците ти? Дават четиристотин плюс бакшишите.

Лайза поклати глава. Той я сграбчи с огромните си ръце и я стисна здраво. Тя се опита да се извие, но той я залепи за стената. Не я пускаше, използваше ръста и силата си, също както някога постъпваше и баща й, за да я усмири и да пречупи волята й.

— Дадох ти покрив — каза Крокет. — Намерих ти работа. Защитавам задника ти от мъжете, които биха те нарязали на парчета за закуска. Ти си ми дяволски задължена!

Замисли се. Нещата се повтаряха.

„Макс, Крокет, добричкият ми татко. На колко мъже съм задължена?“

Онази нощ тя отиде в мотела. Носеше голям касетофон. Съблече се пред тримата пияни търговци, като през цялото време не изпускаше малкия флакон с паралитичен газ — трик, на който я бе научила Шийла. Един от пияниците — шкембест четиридесет и пет годишен мъж с брачна халка, се нахвърли отгоре й. Тя отстъпи встрани и когато другите двама се опитаха да я хванат, пръсна с флакончето в отворената уста на единия, а другия ритна право в слабините. Той се свлече и започна да повръща. Първият замахна към нея с всички сили, но не я улучи. Лайза се втурна към вратата, но той й подложи крак, просна я на пода, заби нокти под колана й и разкървави бедрото й. Бе на възрастта на баща й. Връхлетяха я мъчителни спомени и тя се уплаши. Бе се заклела това никога да не се повтори.

„Ще го убия, но няма да му позволя да го направи.“

Лежеше по гръб, мъжът се бе надвесил над нея. Тя успя да освободи едната си ръка и го напръска. Той заскимтя и падна с ръце върху очите. Лайза бързо се изправи, взе нощната лампа и го удари с нея по челото. Избяга от мотела с чантата и с парите, но остави касетофона.

— Тъпа кучка! — изкрещя Крикет, щом Лайза се прибра. Зашлеви я, когато видя, че в пачката има само една двадесетдоларова банкнота, поставена отгоре, а под нея — деветнайсет по два долара. — Глупава малолетна кучка!

След три нощи на своя бял кон в „Тайки Клъб“ се появи Макс Уонакър. Или по-скоро в бяла лимузина? Каквито и да бяха намеренията му, тя знаеше, че този човек е спасителят й. Лайза бе само на крачка от улицата. Сервитьорка, стриптийзьорка… до проституирането нямаше много път.

Онази вечер й се струваше, че Макс знае всичко. Видя я докато си слагаше грим, за да прикрие раните си.

— Кой ти направи това?

— Приятелят ми. Но той не искаше да ме нарани.

— Къде мога да го намеря?

Още чуваше гласа му, строг и решителен.

„Къде мога да го намеря?“

Оказа се толкова просто. Не бяха нужни обяснения. Лайза знаеше, че Макс няма да го направи сам. Нежните ръце с изискан маникюр не принадлежаха на гангстер, но той работеше с хора и познаваше хора. В света на Макс всичко можеше да се уреди. Лайза видя бармана още веднъж. Беше с патерици и се опитваше да се изкачи на Ръшън Хил.

„Да, Макс, задължена съм ти. Беше ми писнало да се промъквам незабелязано в хотелите.“

Тъкмо бе започнала да учи право и имаше чувството, че е постигнала нещичко. Защо тогава се заплете в тази невъзможна връзка? Искаше да бъде независима, а Макс прояви учудващо разбиране. Предостави й време и пространство. Бе уверен в себе си. Пусна я да си отиде, като й каза, че се надява да се върне при него.

Бе най-прекрасното време в живота й. Откри Тони Кингстън или по-точно — той я откри. Откри, че бавачката на Грег е пораснала. От дванадесетгодишна Лайза бе поела грижата за сина на Тони — Грег. Помагаше в дома им и се възхищаваше на снимките на красивия пилот, издокаран в униформата си.

Тони никога не се бе женил. Приятелката му още от училище — майката на Грег — бе избягала и Тони много бързо бе възмъжал. Лайза помнеше младежкото си вълнение, когато той се прибираше у дома с торба, преметната през рамо, и шалче около врата — шалчето бе знак за принадлежността му към някаква особена ескадрила.

„Толкова е силен и скромен. По нищо не прилича на баща ми.“

Бе учила достатъчно психология, за да разбере, че за нея Тони бе бащата, който никога нямаше да има. Тони не бе неин спасител като Макс. Отнасяше се с нея като с равна — нещо, което Макс не правеше. За нея Тони бе всичко. И тогава, внезапно, той си отиде!

Както се беше надявал Макс, тя се върна при него. Каза й, че се е променила. Бил харесвал повече старата Лайза. „Старата Лайза е мъртва“ — бе му отвърнала тя. Той не я попита с кого е била, а тя не му каза. Не говореше нито за миналото, нито за бъдещето си.

— Ако беше поискала, щях да се разделя с Джил. — Той крачеше край прозореца и се взираше в парка.

Думите му не й направиха никакво впечатление, а само преди десет години тя се молеше да ги чуе. Почувства се объркана.

— Господи! Лайза, обичам те. Винаги съм те обичал.

„Какво каза той? Защо точно сега?“

— Обичаш ли ме, Макс, или имаш нужда от мен?

— Щом свърши делото, ще поискам развод от Джил и можем да се оженим.

— Макс, моля те…

— Добре, няма да те притеснявам. Но за едно нещо имаш право. Нуждая се от помощта ти. Не бих те молил, ако не беше така. Това е много по-важно, отколкото можеш да си представиш.

— Кажи ми.

— Не мога. Не сега!

Тя се замисли. Макар да му бе трудно да го изрече, Макс я обичаше. Помогна й, когато никой друг не се интересуваше дали спи под мостовете, или е гладна. Сега я молеше да избере между него и идеите си за правилно и погрешно.

„Никой няма да разбере. Това е само едно дело.“

А нейните идеали? Какво щеше да стане с „новата и по-добра Лайза Фримонт“, ако използваше подигравателните думи на Макс? Можеше ли да се откаже само в този случай от идеалите си? А доколко самата тя вярваше в тях?

Въпреки мраморните статуи и бронзовите врати справедливостта беше измамен небесен идеал и подобно на светостта, рядко се срещаше на земята. Справедливостта бе на сигурно място като перла в мидата си. Скрита е и се иска късмет, за да я откриеш. Въпреки възвишените знания, които бе получила от правните книги, възгледите й се бяха оформили благодарение на собствения й опит. Не бе ли така с всички? Какво бе казал съдията Кардозо? „Колкото и да се опитваме, не сме в състояние да погледнем през чужди очи.“

„Каквото са видели моите очи…“

След четирите години в Бъркли — завърши със suma cum laude — и още три години в Станфордския университет, който пък завърши с magna cum laude и след годините практика във Федералния и в Апелативния съд на щата Колумбия тя имаше всички нужни препоръки. Защо тогава се възприемаше като измамник?

Искаше да вярва, но Макс, да го вземат дяволите, бе натиснал верния бутон. Той бе свещеник без вяра, неверник, попаднал в свещен молитвен дом. За Лайза правото не бе всемогъщо. Девизът, издълбан върху фронтона: „Равна и еднаква справедливост пред закона!“, бе благословия, отправена към туристите. В собствената си святост правото бе студено като мрамор.

Като се абстрахираше от извисените символи, тя определяше правната система като остаряла фабрика с пробити бойлери, счупени зъбни колела и ръждясали винтове. Правото се продаваше и се купуваше, разменяше се и се залагаше; търгуваше се и се излагаше на търг също като житото… и момичетата, които бягаха от домовете си завинаги.

Лайза знаеше, че в Съда щяха да постъпят молби за решението на седем хиляди дела, но че щяха да бъдат издадени по-малко от сто решения. Сътрудниците на съдиите, чието основно задължение беше да съберат и да обобщят заявленията, често се оплакваха, че били претоварени с работа.

„Няма проблеми“ — каза си Лайза.

„Ако получа работата, ще ги прочета всичките. Ще преравям проучванията, ще изваждам мненията на съдиите, ще им правя кафе, ако поискат.“

Тя добре познаваше законодателната история и стойността на прецедентите при разглеждането на делата. Щеше да овладее процедурата на независимото правораздаване, щеше да пише съдържателни бележки и да проследява източниците чак до времето на Хамураби. Да подготвя бележките за заседанията, на които се изслушват страните, да подготвя пламенни доклади за конференциите, по време на които се гласува съдебното решение. Щеше да будува със съдиите, посочени за свидетели на екзекуции, и после точно в осем щеше да отива на работа. Щеше да се подготвя да търси истината и да съди справедливо. Така щеше да постъпва при всички дела… с изключение на едно.

Делото „Лобах срещу Атлантика Еърлайнс“ щеше да е различно. Вече познаваше материалите. Знаеше спорните въпроси и аргументите на двете страни. А най-важното бе, че знаеше кой трябва да спечели.

— Ще го направя, Макс. Ще го направя заради теб!

— Страхотно! Знаех си, че няма да ме изоставиш. — Той се успокои и се усмихна доволно. — Щом завършиш работата си в съда, можеш да дойдеш на работа в юридическия отдел на фирмата. След година-две Пит Флахърти ще се пенсионира. Ще ти хареса ли да станеш главен адвокат?

— Моля те, Макс, престани да планираш живота ми. Нека първо се справим с това.

— Както кажеш, мила.

Макс продължаваше да се усмихва. Бе постигнал целта си, при това, без да използва своя коз — истината. Ако Лайза знаеше, че животът му виси на косъм, щеше да се спусне да го спасява. Така, както стана, бе по-добре.

„Прави го от любов, не от съжаление.“

Макс се почувства ободрен. Толкова много още имаше да се прави. Лайза трябваше да получи работата, а след това да убеди съдията, който според Флахърти беше решаващият глас, да приеме становището им. Той вярваше в Лайза. Би й поверил всичко. Тази мисъл го накара да се усмихне, защото сам бе постигнал желаното.

До късно през нощта Лайза лежа до похъркващия Макс и се взираше в светещите цифри на часовника. Опитваше се да приеме неприятната истина. Да, щеше да изпълни молбата на Макс, но не защото го обичаше. В действителност й бе трудно да определи чувствата си. Нямаше да го направи и от чувство за дълг. Това никога не беше било част от споразумението им.

Щеше да го направи, защото лоялността й към Макс й позволяваше да преосмисли новите си принципи. Макс беше прав. Тя не вярваше на думите, издълбани в камъка. Душата й бе опустошена като неговата, а сърцето й бе вледенено. Дълбоко в себе си тя бе същата като Макс.

Националната дирекция по безопасност на транспорта не можа да открие причината за катастрофата

Вашингтон. Вчера Националната дирекция по безопасност на транспорта заяви, че не е в състояние да определи със сигурност причината за катастрофата на полет Шестстотин и четиридесет на „Атлантика Еърлайнс“, в която загинаха двеста осемдесет и осем души. Самолетът катастрофира над Флорида Евърглейдс през декември 1996 година.

Като цитира противоречиви факти и признава, че не е в състояние да открие всички необходими части, комисията в подробния си доклад казва, че не може със сигурност да определи какво е причинило блокирането на хидравличните системи по време на подхода на самолета към Маями. Според шефа на комисията и председател на Дирекцията Джоузеф Синтър имало „веществено доказателство“, което потвърждавало широко разпространеното мнение, че причината за взрива е бомба, избухнала в двигателя на опашката на самолета. Разлетелите се частици са повредили хидравличната система.

„В кожуха на втория двигател са открити частици от пентаеритиролов тетранитрат, но повечето от частите, включително и роторният диск, не бяха открити — заяви Синтър. — Вероятно са потънали в мочурищата на Евърглейдс и никога няма да бъдат намерени.“

Пентаеритироловият тетранитрат е компонент в пластичните експлозиви. Синтър добави, че няма съмнения за грешка на пилота. Няма механични повреди, с изключение на излязлата извън строя система за контрол на машината, последвала експлозията в двигател номер две. Синтър изрази опасение, че разследването се е забавило. В деня на инцидента въоръжени самолети от Въздушната флота на САЩ са изпълнявали полет от военното поделение в Кий Уест. Той отрече версията ракета „земя — въздух“ да е причина за катастрофата на гражданския полет. Никой от военните самолети не е докладвал за изстрелвана ракета.

Две седмици преди катастрофата група кубински емигранти е заплашила „Атлантика Еърлайнс“, която чрез свой чуждестранен филиал е започнала да изпълнява чартърни полети от Мексико Сити до Хавана. Двама от членовете на групата „Бригада на свободата“ са били арестувани, докато са изписвали със спрей лозунги срещу Филип Кастро върху корпуса на самолет на „Атлантика“, след като са се прекатерили през оградата на хангара на компанията в Маями. Групата категорично отказва да поеме отговорността за катастрофата.

2.

Младшият съдия

„Тук е седял Оливър Холмс Младши. Не, не на този стол. А ако трябва да бъдем точни, не дори и в тази сграда“ — помисли си Сам Труит.

„Но е седял в края на съдийската скамейка, вляво от Главният съдия на Върховния съд.“

Това място последователно бе принадлежало на Брандис, Кардозо, Блек, Франкфуртер и Бренан — съдии във Върховния съд на САЩ, до един светила на съдебната практика, чиито размисли и присъди бяха гравирани в камъка за вековете!

„Как бих могъл да се сравнявам с тях?“

Беше един от редките моменти, когато Сам Труит се чувстваше несигурен. Често го описваха като суетен и егоист. Неприятелите му го наричаха интелектуален сноб, откъснат от реалния свят. Но и приятелите, и неприятелите му бяха единодушни, че е блестящ и красноречив. Опонентите му се страхуваха, че ако остане на този пост достатъчно дълго, с времето мнението му ще тежи повече от два или три гласа в Съда. И че ще използва превъзходния си интелект, за да влияе на другите.

Уви! В момента Труит не бе в състояние да убеди и котка да се спусне след мишка. Самочувствието му бе в криза. Люшкаше се по вълните на съмнението в собствените си възможности. Чувстваше се като самозванец, който грози с картините си стените на Лувъра, като грешник пред олтара.

Въпреки че бе висок повече от метър и осемдесет и тежеше стотина кила — той беше бивш атлет и макар и на четиридесет и шест, имаше стегнато тяло — той се чувстваше като джудже сред величествените колони в залата на съда.

Сам Труит още не се бе възстановил от процедурата по утвърждаването му. Парещият сарказъм на личните нападки го бе заварил неподготвен. По Си Ен Ен, преди да започне заседанието на Сенатската комисия по съдебно право, републиканците бяха заявили, че изтеглят своя човек. Болката от нанесените рани още не бе отшумяла. Сети се колко неловко се почувства, когато сенатор Торнтън Блеър от Южна Каролина, говорител на дясноориентираната Фондация за защита на семейните ценности, започна да го пече на шиш.

— И така, ако приемем думите ви, професор Труит — бучеше Блеър и размахваше куп статии на Труит, публикувани в „Харвард Лоу Ривю“, — вие ще назначите хомосексуалисти за учители и ще забраните изучаването на Библията в училище. Ще раздавате презервативи на невинните ни деца и ще отнемете от ръцете на гражданите оръжието. Ще наемете федерални полицаи да защитават привържениците на аборта, но ще оставите лишени от закрила срещу убийства и покушения невинни хора. Така ли е, професоре?

— Това е погрешно тълкуване на възгледите ми. — Труит се потеше под светлината на прожекторите, но външно успя да остане непроницаем и хладен.

— Погрешно, така ли? — изрече сенаторът, като че ли думата бе цинична. — Кога за последен път сте били на черква, професоре?

— Не разбирам какво общо има това? — Труит сякаш се опитваше да се задържи изправен върху камък сред буйно течащите води на някаква река.

— Не съм предполагал, че ще разберете. — Блеър се обърна към председателя на комисията. — При наличието на адвокати, които на брой са повече от бълхите в козината на остаряло куче, човек би предположил, че президентът ще намери някой, който чете Светото писание поне в неделя сутрин.

Писмата, които получаваше в Кеймбридж, бяха изпълнени с омраза, която го шокираше. Протестиращите бълваха нападки и обиди. Наричаха го ляво ориентиран представител на Американския съюз за граждански свободи и почитател на порнографията, който предпочита да се грижи за отрепки и престъпници, вместо за семействата и заетостта на хората.

Въпреки цялата тази врява Сенатът го одобри и ако резултатът от петдесет и три гласа в негова подкрепа срещу четиридесет и седем против не бе доказателство за доверието към него, то всичко губеше значението си. Бе назначен пожизнено или — изразено с думите на конституцията — докато има добро поведение. С главно „П“.

Сам Труит възнамеряваше да води живот за пример, за да не привлича вниманието на Фондацията за защита на семейните ценности. Членовете й го бяха взели на мушка и се бяха зарекли да изготвят петиция още при първото му провинение. В миналото си той имаше една-единствена грешка, отбелязана от ЦРУ по време на разследването, което проведоха, когато бе включен в президентския списък с претенденти за мястото. Преди десет години една студентка по право — Трейси, бе подала оплакване за сексуален тормоз срещу него, след като бе спал с нея. Независимо от това той й бе поставил заслужената оценка на изпита по конституционно право. Бе останал верен на академичните добродетели, макар и да бе погазил брачната клетва.

Трейси обаче бе решила, че не е изпълнил своята част от сделката. Всъщност тя бе тази, която го прелъсти, но той бе престъпил университетските закони. Глупак! С главно „Г“! И не бе проумял колко глупаво бе постъпил, докато един ден жена му Кони не заяви с ледената си усмивка:

— Следващия път, когато чукаш студентка, Сам, спести ми унижението и й пиши отлична бележка.

Преди повдигнатото обвинение да бъде разгледано, Трейси отпадна от университета и му спести моралната дилема. Щеше ли да каже истината?

„Вярно е, че я чуках, но тя поиска.“

Блестящо! Просто блестящо.

„Истината, цялата истина и нищо друго, освен истината.“

„Докато четях реферата й за легалността на правата на практикуващите стриптийз в граничните петролни платформи, тя влезе в кабинета ми и си вдигна полата.“

„Искаш ли да ме погалиш?“

„Тя беше млада, изпълнена с желание и страст… Бог да ми е на помощ, но аз съм най-обикновен мъж.“

С малко „м“.

Или щеше да излъже?

„Никога не съм я докосвал. Очевидно тя е млада жена с неуравновесена психика и развито въображение.“

Така щеше да измени на принципите си, но за щастие не му се наложи да отговаря на въпроси.

Каква ирония! Личният му живот нямаше нищо общо с високите му професионални стандарти.

Вече бе дал обет за моногамия, което, като се имаше предвид бракът му, бе равнозначно на обет за целомъдрие. Когато сподели мислите си с Кони, тя се разсмя и каза:

— Не забравяй бедността. Трябва да дадеш обет за бедност и да повлечеш и мен.

„Бедността за Кони означава невъзможност да си позволиш лятна къща в Хамптън.“

Труит бе напълно сериозен в намерението си да води безупречен живот. Никакви скандали. Нито в Съда, нито извън него. Никакви амуниции за мускетите на Фондацията. Искаше дълга и продуктивна кариера, искаше да изразява убедително мнението си и възгледите му да останат завинаги в юриспруденцията. Искаше да се присъедини към трийсетгодишния клуб на Маршал, Холмс, Блек, Дъглас и Бренан.

„Ще подлудя неприятелите си, а след това ще ги отстраня.“

В този миг обаче Труит се притесняваше от първия си работен ден в съда и за първото десетилетие. Имаше чувството, че се е промъкнал във величествената сграда тайно. Точно след разсъмване бе изкачил стъпалата. Спря пред огромните шесттонни врати. А преди това бе приседнал на една пейка на Овалния площад. Зад него в розови светлини блестеше Капитолият. В основите на сградата на съда бяха изобразени везните на справедливостта, мечът и книгата, маската и факлата, писалката и жезълът. Взираше се в двете мраморни фигури до стълбите, седнали като на трон — от едната страна седеше Справедливостта, а от другата — Властта. Шестнадесет мраморни колони поддържаха фронтона със скулптурата на Свободата, седнала на трон и заобиколена от други символични фигури. Отдолу бе гравирана възвишената фраза: „Равенство пред закона“. Пред мраморните фигури чувстваше краката си като залепнали.

Сградата бе построена така, че да можеш да влезеш върху гърба на слон, следван от кавалкада със златни тромпети и развети знамена. А той се чувстваше като крадец.

И сега Самюъл Адамс Труит — поне името му звучеше добре — седеше в стола на Холмс до пейката от излъскан махагон и гледаше в небесата или най-малкото тази четиристенна изповедалня, където гърмеше гласът на Бога.

— Съдия Труит — разнесе се бумтящ глас.

Главният съдия Клифорд Уитингтън наистина изглеждаше като бог, ако човек си представи Създателя като шестдесет и седем годишен мъж с огромен гръден кош, грубоват профил и дълга вълниста коса, сресана назад и виеща се на къдри около врата му.

Труит стреснато се обърна към съдебната зала.

— Шефе!

Главният съдия се запъти към пейката. Изглеждаше величествено до бронзовия парапет, който разделяше местата за публиката от галерията на сътрудниците.

— Печелиш преднина, така ли? — Гласът му отекна в подобната на пещера зала. — Или просто проучваш терена преди началото на играта?

„Играта?“

Единственото, което ги свързваше, помисли си Труит, бе фактът, че и двамата бяха играли футбол в колежа — Уитингтън като нападател в Йейл още в дните, когато не бяха използвали защитни шлемове. Някои либерални академици го обвиняваха, че бил играл прекалено дълго без шлем. След това бе отишъл в Оксфорд като стипендиант на Родс[1].

Сам бе човек от новия тип, незнайно фермерско момче от Средния запад, победило интелектуалците от Изтока на собствения им терен. Мислеше за себе си като за съдия с прагматичен усет, който уважава традиционните ценности. Възприемаше се и като безкомпромисен човек. Знаеше, че шефът му е заговорничил със сенатор Блеър, като му предоставял списък с опасните въпроси за заседанията на Законодателната комисия. Ако в цялата страна имаше човек, когото Уитингтън да не желае в съда, това бе блестящото момче от Харвард, което се появяваше в новинарските емисии по-често и от най-суетния съдия — тоест от самия Уитингтън.

— За главния съдия е традиция да поговори насаме с новия член на братството — церемониално изрече Уитингтън.

Труит се изправи — не му се виждаше подходящо шефът му да го гледа отвисоко — и попита с усмивка:

— Можем ли все още да се наричаме братство, след като сред нас има и две жени?

— Не знам — отвърна със злобна усмивка шефът. — Дочух, че ти си експертът по сексуален тормоз, професоре.

„Туш!“

— Имам предвид, че работим по една и съща тема — продължи главният съдия с блеснали очи.

— Всъщност аз доста съм писал за сексуалната дискриминация — каза Труит.

— Така е. Четох статията ти за случая във военния колеж. Предполагам, че не се интересуваш особено от моето несъгласие с мнението ти.

— Просто си мислех, че днес вече е късно обществените учебни заведения да препречват достъпа на жени. Щатите не могат да продължават дискриминацията въз основа на половата принадлежност, расата или сексуалните предпочитания.

— Вече? Този израз нещо не ми харесва. Съдържа заключението, че Съдът се е променил, което е факт. Но конституцията е непроменена, с изключение на известните двадесет и седем поправки. Е, какво обяснение ще дадеш, Сам? Как така се отдалечихме от началната тема?

— Не сме. Тя включва тези въпроси в контекста на съвременността. Ако Медисън или Джеферсън бяха живи днес, едва ли щяха да се противопоставят на правото на жените да гласуват, което е и една от поправките към тяхната конституция. Написал съм и статия „Чие е първото намерение?“, в която…

— И нея съм чел. С нищо не съм съгласен. Колкото до нападките ти срещу законовия реализъм и подканата ти съдиите да игнорират прецедента и да използват социалните науки, за да канализират живота — намирам ги за опасни. После имаме и есето ти върху легалния прагматизъм. Има си фундаментални принципи, Сам. „Да бъдеш юридически прагматик означава никога да не можеш да кажеш, че имаш своя теория.“

— Това е прекалено опростенчество.

Главният съдия се усмихна ослепително. Все още носеше загара от лятото, прекарано в „Мартас Вайнярд“, където се бе забавлявал като по коктейли и пикници бе натривал носовете на бостънските либерали. Труит погледна шефа си право в очите. Двамата бяха еднакво високи, над метър и осемдесет, но шефът бе с десетина килограма по-тежък.

— Мислиш си, че съм троглодит, нали? — каза главният съдия.

— Мисля си, че обичате да предизвиквате хората, особено младшите съдии.

— Така е. Но пък казвам това, което мисля. Знаеш ли защо съм добър съдия, Сам… велик съдия?

— Заради скромността си?

Уитингтън се изсмя. Смехът му бе оглушителен като звука на водопад.

— Защото не робувам на принципи. Пукната пара не давам дали жените правят аборти, но категорично възразявам този съд да изтъква конституционните права за права на личността, след като в свещените документи не се казва и дума за това.

— Безполезно е да казвам, че аз…

— Спести си думите, Сам. Ясно ми е какво е мнението ти.

Труит се запита на какво ли приличат съдебните заседания, когато шефът с гърмящ глас отрича всяко несъгласие с мнението си. Напомняше му на напътствието, дадено от Сам Голдуин към някакъв млад сценарист: „Когато се нуждая от мнението ви, аз ще ви го съставя“.

— Ще ти кажа още нещо — избоботи шефът. — Миранда[2] е същинско нещастие. По дяволите! Сега ченгетата трябва да настояват и да убеждават арестуваните да не признават. Не бих спазвал и така нареченото правило за изключение. Ако полицаят прави грешка, защо трябва да се освобождава престъпникът?

— Предполагам, че се противопоставяте и на правата, които Петата поправка осигурява срещу самообвинението?

— Не съвсем — без следа от ирония отвърна Уитингтън. — Но какво би могъл да направи съдия от първа инстанция, ако обвиняемият не изразява становището си?

„Този стар лешояд се държи с мен като с първокурсник.“

— Съдията напътства съдебните заседатели и им обяснява, че не е позволено да правят неблагоприятни заключения поради невъзможността обвиняемият да свидетелства. — Труит се постара да прикрие досадата в гласа си.

— Не се ли прави това само в името на простия разум? Защо да не съдят съдебните заседатели? Само защото бедната невестулка дори не прави опит да противоречи на показанията срещу нея?

— Защото този съд задължава подсъдимия да не свидетелства срещу себе си.

— Абсурдно решение! — извика Уитингтън. — Ако зависеше от мен, бих го отменил.

Вратата се отвори и надникна човек в синята униформа на охраната на съда — навярно бе привлечен от шума, вдигнат от съдията Уитингтън. Видя кои са и си излезе.

Главният съдия снижи глас и се приближи до Труит, сякаш възнамеряваше да сподели голяма тайна.

— Сам, запознат ли си с делото за тютюна, което предстои да разглеждаме?

— Още не съм привършил докладите, но знам, че Синият кръст обвинява производителите на цигари, че подправят данните за нивото на никотина и така пушачите се пристрастяват.

— Това е едната страна. Просто една от модерните тенденции хората да обвиняват големите фирми за собствените си слабости. Щом някой иска да пуши, нима законът ще го спре?

— Не в това е същността — Синият кръст иска връщане на медицински разноски въз основата на…

— Наречи го както искаш, но това е още един пример за използването на съда като средство за промяна на социалната политика. Ти не си предразположен да гласуваш в полза на ищеца, нали?

Въпросът го стресна.

— Аз не съм предразположен към никоя от страните, преди да довърша докладите и да изслушам и двете страни.

— Не ставай прекалено добродетелен. — Главният съдия се покашля. — Всички ние, по един или друг начин, сме предразположени и много рядко вървим срещу собствените си пристрастия. Надявах се, че ще мога да разчитам на теб в това дело.

„Така значи. Добре обмислена сделка, типична и за конгресмените в кулоарите. Толкова значи за светостта на храма!“

— Не се опитвате да ми повлияете, нали?

— Опитвам се да разбера позицията ти, но имам чувството, че двамата с теб ще имаме разногласия почти по всичко — каза Уитингтън. — От твоите писания мога да отсъдя, че ще се ориентираш в полза на ищеца.

— Само когато фактите и законът са на негова страна — отвърна Труит.

— Законът е такъв, какъвто кажем, че е — лукаво се усмихна шефът. — А фактите могат да бъдат интерпретирани така, както ние пожелаем. Сам, нека не започваме с кавга. Ще сваля картите на масата. — Главният съдия помълча. Изучаваше Труит. — Предполагам, се досещаш, че ще се противопоставя на мнението ти.

Труит предпочете да си замълчи и призова наум на помощ Петата поправка.

— И ще го направя. Сигурно смяташ, че действията ми са продиктувани от политически причини, но грешиш. В момента съдът е разделен на лагери. Дяволски трудно е да се постигне консенсус. Има твърде много и твърде различни мнения, твърде много гледни точки, които си съвпадат, но са на различна основа, твърде много несъгласия.

— „Девет скорпиона в една бутилка“ — така Оливър Холмс описва Върховния съд.

— В Съда имаме мишки, мушици и навярно поне един истински задник.

— Вие от кои сте, шефе?

Лицето на Уитингтън замръзна за миг. След това той сухо се изсмя, сякаш се чу пукотът на цепеници в огъня.

— Аз съм старият лъв, царят на джунглата. А ти кой си, Сам? Кажи ми защо си тук, но не ми говори глупости и не ми казвай, че служиш на страната си. Знам, че си се блъскал денонощно, за да получиш това назначение.

— Само една забележка. Бих искал след петдесет или след сто години учените да четат изявленията ми и да казват: „По дяволите! Бил е прав, прозрял е истината преди другите“.

— Както и предполагах, ти искаш да си звезда. Това те прави опасен, защото най-бързият начин да те забележат, е да игнорираш прецедента и да поемеш по свой път.

— Уважавам миналото, но не съм неотменимо свързан с него. Правосъдието трябва да признае, че законите се променят заедно с обществото. Всички велики съдии, включително и Холмс, са го признавали.

Шефът погледна към мраморния фриз, където бе изобразено Божественото вдъхновение, заобиколено от Мъдростта и Истината.

— Когато Теди Рузвелт най-накрая го е назначил, великият опозиционер е бил на шестдесет и една, с петнадесет години по-възрастен от теб. Участвал е в Гражданската война, бил е адвокат, съдия и професор в Масачузетс и вече е бил автор на повече от сто „Мнения на мнозинството“[3].

— Бил е най-изтъкнатият юрист в страната. Бил е кален от опита си и — уверявам те, когато е преподавал в Харвард, не е подскачал по сцената като някой… — съдията замълча в опит да намери най-точната дума — … като някой водевилен комедиант.

„Водевил? Този човек вероятно мисли, че Боб Хоуп е новопоявил се блестящ комик.“

— Джон Джей е бил само на четиридесет и три, когато Вашингтон го е назначил за главен съдия — каза Труит.

— Познавах Джон Джей — усмихна се Уитингтън. — Бяхме приятели. Повярвай ми, Сам, ти не си Джон Джей. Нито пък Оливър Холмс.

— Разбрах. Вие не одобрявате стила ми.

— Пукната пара не давам за стила ти. Интересува ме единствено съдът. Той не е класна стая, още по-малко пък място за бурлески и пародии. Не очаквай да чуеш ръкопляскане, нито да бъдеш възнаграден с хвалебствия. И не бързай да пишеш за възгледите си. Тук аз възлагам задачите!

— Само когато имате мнозинство.

— Когато си струва, аз си подсигурявам мнозинството. С различните фракции, който разделят Съда, ние сме слаби като институция. Но ти си още нов и аз ти предричам, че ще се прицелват със стрели — несъгласия в самия теб, в Харвард Скуеър и в приятелите на „Нова република“.

— Работата с осем съдии сигурно е истинска досада. — Труит бавно отмерваше думите си. — Би било по-лесно за вас, ако можехте сам да решавате делата и да възложите на някой от почитателите ви да напише становището.

Уитингтън се изсмя.

— Така. Не се плашиш лесно, признавам го. — Той се огледа внимателно, като че ли бе възможно някой да ги наблюдава. — Харесвам те, Сам. Харесвам те като човек. Вие с Къртис Бракстън сте единствените, които могат да ми се опрат. Може би някой ден ще трябва да решим някой казус на канадска борба. Или може би трябваше да кажа „американска“, за да не засегна националните ти чувства?

— Шефе, питам само от любопитство, колко време възнамерявате да ми лазите по нервите?

— Не дълго, Сам. Най-много десет-петнадесет години. И ако си мислиш, че ще се оттегля по отрано, ще ти припомня само, че на деветдесет и една Холмс все още е бил в съда и че се наложи да изведат Бил Дъглас в инвалидна количка, но той беше жилав човек. Господи! След удара започна да пише глупости в докладите си, но винаги гласуваше на заседанията и изваждаше шефа от кожата му.

„И браво на него.“

— Дъглас наричаше Уорън Бъргър „Глупака“ зад гърба му. Когато бе толкова зле, че не можеше да чете съдебните досиета, един адвокат го попита дали ще може да гласува. Знаеш ли какво каза той?

— Ще гледам как гласува главният съдия и ще гласувам за обратното.

— Позна! — кимна Уитингтън.

Разговорът замря и на Труит му се стори, че е време да се оттегли. Шефът му каза:

— Отбий се след обяд за официален разговор и чаша бренди.

— Все още провеждам събеседвания за последния ми сътрудник.

— Моят помощник ще те повика — заяви шефът, сякаш не бе чул отговора му или пък този отговор изобщо не го интересуваше.

— И още нещо, Сам. Прочетох доклада на ФБР за теб. Това са слухове, само слухове и така нататък, разбира се, но имаш репутацията на женкар.

„Женкар. Водевил. Бурлеска. Какво ли още ще изтърси?“

— На младини — поде Уитингтън — самият аз сгазих доста лук, така че те разбирам. Не ме интересува какво си правил, но сега си в моя съд. Съдът на Джей, Маршал и Уитингтън.

— Не знам какво сте разбрали, но сте далеч от истината.

Главният съдия не обърна внимание на думите му и продължи:

— Тъст ти ми е приятел. Не съм съгласен с политическите му възгледи, но той е добър играч на покер. Без него никога нямаше да бъдеш посочен за кандидат и съвсем сигурно е, че нямаше да бъдеш одобрен.

— Сенатор Парам се оттегли от политиката.

— Той все още има приятели и от двете страни на залата. Струва ми се, Сам, че млад мъж като теб, който е зет на знаменито семейство, дължи нещо и на съпругата си.

Труит почервеня от гняв. Искаше му се да хване съдията за реверите и да му каже да си гледа работата.

— Шефе, ще оценя жеста ви, ако ограничим разговора си около работата в съда.

— Това е работа на съда. Франкфуртер веднъж каза, че съдът трябва да бъде като манастир. Е, той имаше предвид, че трябва да се изолираме от опитите за чужди влияния, но съм убеден, че мнението му би трябвало да се разпростира и върху личния живот. Следиш ли мисълта ми, Сам?

„Както малко теле следи майка си.“

— С цялото ми уважение към вас, шефе, мисля, че се отклонявате.

— Не мога ли да чуя едно просто „да“, Труит? — изсъска съдията.

— Да, сър. — Труит се чувстваше като новобранец. — Знам как да се държа и не е нужно някой да ме поучава.

— Не разговаряй с такъв тон с мен! Не разбираш ли, че се опитвам да ти помогна? Имаш врагове наоколо и ако се изложиш, ще те върнат там, откъдето си дошъл.

— Тогава следва да ви благодаря за напътствието — през зъби изрече Труит, добре разбрал посланието.

„Ако се завъртя около шефа и му дам моя глас, той ще ми даде възможност да вървя напред. Не го ли сторя, ще пусне акули като сенатора Блеър и Фондацията за защита на семейните ценности да ме глътнат.“

— Добре дошъл — каза Уитингтън. — Добре дошъл на борда. Имаш цялата ми подкрепа, но направиш ли нещо, с което да злепоставиш съда…

Шефът замълча. Очите му горяха, усмивката му бе заплашителна.

— … ще ти откъсна пишката.

ОБЛАСТЕН СЪД НА САЩ

ЗА ЮЖНАТА ОБЛАСТ НА ФЛОРИДА

ОКРЪГ МАЯМИ

Глория Лобах,

лично и като наследник на починалия Хауард Лобах и други

Ищци

Дело №97-00148-SIV Шенкел

Срещу

„АТЛАНТИКА ЕЪРЛАЙНС“ Инк.

Корпорация от Делауер

Ответна страна

НАРЕЖДАНЕ ЗА ЗАДОВОЛЯВАНЕ ИСКА НА ОТВЕТНАТА СТРАНА ЗА ИЗДАВАНЕ НА РЕШЕНИЕ

ОБОБЩЕНО РЕШЕНИЕ

Ответната страна „Атлантика Еърлайнс“ направи постъпки за издаване на обобщено решение по повдигнатото срещу нея обвинение за непредумишлено причинена смърт от страна на ищците в консолидирано подадените искове за завеждане на дела за обезщетение.

Процедурни основания

Основание за делото възниква вследствие на катастрофата на полет Шестстотин и четиридесет на „Атлантика Еърлайнс“ в Евърглейдс, Флорида през декември 1996 година. Хауард Лобах е един от двеста осемдесет и осемте души, пътували с този полет. Всички са загинали. През 1997 година госпожа Лобах в качеството си на наследник на съпруга си подава молба за завеждане на дело в Единадесети съдебен окръг и окръг Дейд, Флорида. „Атлантика“ премества там делото в съответствие със закона, член 28 — 1332 и 1337. Същевременно много други дела, засягащи същия инцидент, са преместени в посочения съд и консолидирани с цитираното по-горе дело и в съответствие с договорките между районите — 28 1407.

Вдовицата на Лобах, която е и негов наследник, подава молба за завеждане на дело в съответствие със статута на Флорида и Акта за непредумишлено причиняване на смърт по непредпазливост, параграфи 768.16–27. Тя твърди, че „Атлантика“ е проявила небрежност в много отношения, включително е пропуснала да оборудва самолета; да го пилотира и да извършва съответните операции; да обучи своя въздушен екипаж как да процедира в случай на загуба на контрол над самолета; да инспектира и да преглежда за ремонт самолета, както и да осигури достатъчно охрана, която да предотврати поставянето на експлозиви на борда на самолета. Тя твърди, че проявената от „Атлантика“ небрежност е непосредствената причина за смъртта на съпруга й и че тя е претърпяла болка и икономически щети от преждевременната му смърт. Госпожа Лобах иска обезщетение от два милиона долара от „Атлантика“ за понесените щети. Жалбите, заведени от многобройни други ищци, са консолидирани върху основата на отговорността.

Фактически основания

На 21 декември 1996 година полет Шестстотин и четиридесет напуска нюйоркското летище „Ла Гуардия“ и се отправя за Маями с двеста седемдесет и пет пътника и тринадесет души екипаж на борда. Първите два часа на полета са спокойни. По време на подхода към Международно летище в Маями в двигател номер две възниква експлозия, в резултат от която поради скъсване на хидравличните връзки е загубен контролът над самолета. Самолетът катастрофира и всички на борда завиват.

Причината за нещастието с полет Шестстотин и четиридесет не е установена и не може да бъде установена, защото по-голямата част от самолета е потънала в Евърглейдс и не може да бъде открита. Единственото доказателство, касаещо причината на катастрофата, са следите от експлозивни компоненти, които са характерни за бомбите на терористите и следи от които са открити върху части от двигателя на мястото на катастрофата.

Стандартен преглед

Като преценява искането на „Атлантика“ за издаване на обобщено решение, Съдът взема предвид всички доказателства в полза на ищците, които не са молители в случая, („Фърст Юниън Дискаунт Брокеридж Сървисиз, Инк.“ срещу „Майлос“, 997, F 2d 835 — 11 Район 1993). Обобщеното решение се издава в случаите, когато докладите показват, че „не съществува истински предмет на спора и молещата страна има право на такова“. За да докажат истинския предмет на спора, ищците трябва „да направят много повече от просто твърдение за съществуването на метафизическо съмнение“ („Мацушита Елек. Индъс. Ко.“ срещу „Зенит Рейдио Корп.“, 475, U. S. 574, 586 (1986). Затова те трябва да докажат „със специфични факти, че съществува същински предмет на спора за завеждане на дело.“, пак там 587.

Дискусия

Първо, „Атлантика“ точно отбеляза, че само федералното правителство има право да регулира проблемите на въздушната безопасност и въздушните операции. Тази регулираща схема осигурява безопасността на всички пътници чрез централизирано управление и определя еднакво федерално управление на авиокомпаниите. По-нататък „Атлантика“ изтъква, че приетият през 1978 година Акт за отмяна на държавното управление на въздушните линии включва и предварителното обезпечаване „като забранява на щатовете да налагат какъвто и да било закон по отношение на тарифите, маршрута или обслужването на който и да било въздушен превозвач“ (Моралес срещу „Транс Уърлд Еърлайнс Инк.“ 504 U. S 374 1972).

„Атлантика“ твърди, че делото включва въпроси от обслужването на авиолиниите, което се контролира от федералния закон и следователно е вън от полезрението на закона на щата. Съдът е съгласен. Тъй като федералният закон не открива специални причини за водене на дело, ищците не могат да се възползват от федералната защита. Възможно е това решение да изглежда жестоко, но този Съд няма пълномощията да образува дело. Това е въпрос, който трябва да се адресира до Конгреса.

Нещо повече, претенциите на ищците към Авиокомпанията отпадат и поради допълнителната причина, че те не са представили никакви доказателства за проява на небрежност. Макар и не решаващо, доказателството в доклада е, че катастрофата на полет Шестстотин и четиридесет е причинена от експлозиви, поставени на борда от неизвестна трета страна. Няма следа от грешка или пропуск от страна на „Атлантика“, която да сочи, че тя носи отговорност за поставянето на експлозива. Задача на ищците е да посочат такова доказателство.

И тъй като ищците не представиха същински факти нито съществени доказателства за проява на небрежност, техните претенции не се уважават.

По тези причини съдът задоволява иска на „Атлантика“ за обобщено решение по всички претенции.

Норман Шенкел, съдия

[1] Сесил Родс — финансист и колониален администратор в Южна Африка. — Б.пр. ↑

[2] Миранда — фамилното име на ответник по дело за осигуряване на законови права на арестувано лице. Съгласно решение на Върховния съд от 1966 година на арестувания се дава право да не отговаря на въпроси, да получи адвокатска защита и др. — Б.пр. ↑

[3] Съдебното решение във Върховния съд се издава върху основата на два документа, които се изготвят след гласуването на съдиите — Мнение на мнозинството и Несъгласие. — Б.пр. ↑

3.

Господи, дано да я получа!

Лайза Фримонт пълзеше из паяжината на съня и се опитваше да се залови за крехките ластари на утринния унес. Като в мъгла се виждаше разпъната на въже между Макс Уонакър и Сам Труит. Те едновременно дърпаха двата края на въжето, с което я бяха завързали.

— Обичам те — казваше Макс и се протягаше към едната й ръка.

— А аз ви уважавам — дърпаше я Труит за другата.

— Нужна ми е помощта ти — умоляваше Макс.

— Дължите своята лоялност на закона — уверяваше я Труит.

„Искам всичко това“ — помисли си тя и се събуди с жестоко главоболие.

Закуси с три таблетки „Тиленол“ и кафе. Макс си беше тръгнал рано. Имаше среща с адвокатите за ново съвещание с Федералната администрация по въздухоплаване. Трябваше да оспорят доклада за инспекциите им.

Лайза бе спала неспокойно. Въртеше се в очакване на събеседването. Събужда се на няколко пъти, а после потъваше в нов сън. Тя и Макс бяха на някакво шоу в Ню Йорк на Бродуей. Докато бяха в офиса, той беше рязък изпълнителен директор, който се зъбеше на подчинените си. Но заведеше ли го да гледа „Клетниците“, можеше да избухне в сълзи още щом Фантин запееше „Сънувах една мечта“.

„Може би затова още ме вълнува, но дали това е любов, или някаква смесица от задължение, благодарност и носталгия?“

Тя се замисли.

„Опитвам се да се променя, да бъда различна от Макс, но защо? Искам да вярвам в етичните норми, в честността, на всички изтънчени изрази от прашните книги. Защо не се получава? Защо не мога?“

Бе преживяла толкова промени в живота си, който някога изглеждаше пределно прост — дали да обуе черни мрежести чорапи и тореадорско сако, под което се вижда всичко. Животът й бе станал сложен и поставяше наистина важни въпроси.

„Коя съм аз? В какво вярвам?“

Не знаеше.

Късно през нощта си бяха поръчали китайска храна и гледаха филм. Точно като женени. Любиха се, но сърцето й не трепна. Дори любовта се бе превърнала в обикновено задължение. Рутинно разтваряне на краката и тялото освобождаваше духа. Точно като женени.

Лайза искаше повече. Искаше да има мъж, по когото да копнее, когато са разделени, и когото да обича, когато са заедно. Да, приличаше на сценарий за сапунена опера, но с Тони вече се бе случило.

Лайза продължи да се облича, а по-точно — да се облича и да се съблича.

Започна с двуредния морскосин блейзър.

Всъщност върху леглото бяха проснати три. Единият по раменете и с бели копчета, вторият беше с подплънки. И двата имаха осемсантиметрови ревери. Третият беше без яка.

След като нагласи и трите пред огледалото в спалнята си, спря избора си на блейзъра със златните копчета.

„Ако ме назначи, вероятно ще получа всички морски дела. Не го ли стори, ще оставя Макс на сухо, нещо, което той никога не е правил.“

Стоеше пред огледалото и държеше сакото под брадичката си. Тъмният наситен цвят подхождаше на свежия тен и на сините й очи. Не, те не бяха съвсем сини. Имаха цвета на дрехата й. Сложеше ли зеления си екип за аеробика, очите й ставаха смарагдови. Приемаха цвета на плитките тюркоазнозелени води на Сейнткитс, ако завържеше синьо копринено шалче на врата си. В деловия костюм с цвят на горчица, който бе купила на разпродажба в „Сакс“ — за което веднага бе съжалила — очите й добиваха лешников нюанс.

Вдигна две перленобели блузи. Едната бе с висока яка, а другата — с остро деколте. Имаше хубав врат, защо да не го показва? По тази теория би трябвало да показва и задника си.

Метна дрехите върху леглото. Копринената блуза се плъзна на пода, а блейзърът се присъедини към бъркотията от костюми, рокли и сака, избрани, а сетне отхвърлени.

Стоеше гола и се изучаваше в огледалото. Бяха минали десет години. Странно. Изглеждаше по-млада, отколкото бе като непълнолетна танцьорка.

„Никога не казвай стриптийзьорка, ти изпълняваш екзотични танци.“

Тогава носеше черен колан с жартиери и сатенено червено болеро. И грим! Дебела линия около очите, разнесена нагоре, за да й придаде котешки поглед със сексуална жестокост. Устните й бяха пурпурночервени.

„Коя бях тогава? Коя съм сега?“

— Аз съм Лайза Фримонт — каза тя на огледалото и протегна дясната си ръка към въображаемия интервюиращ.

— Да, госпожице Фримонт — понижи тя гласа си до мъжки тембър, — прегледах автобиографията ви и трябва да призная, че имате впечатляваща подготовка.

Тя се изсмя.

— Не знаете и половината за мен, съдия Труит.

„Моля те, Господи, наистина се нуждая от тази работа. Трябва да я получа.“

Тя отлично се справяше със събеседванията. В тази област бе от върховна класа — съобщаваше юридически бележки, лишени от интимност, подробности за личния живот и придобитата на улицата опитност. Съперниците й не можеха да се вържат и на малкия й пръст. Защо тогава бе така изнервена? Спомни си за едно друго събеседване. По време на последния й семестър в Станфорд се бе кандидатирала за една от най-големите фирми. С нея разговаряха един старши сътрудник и двама младши — и двамата с неустановено положение, с копчета на ръкавелите и калифорнийски перлени зъби. Бяха в „Голямата четворка“ — махагонов мавзолей, който славеше четирима железопътни магнати. Мястото бе издържано в типично мъжки стил и на нея й се струваше, че тестостеронът замества вермута в мартинитата.

Старият глупак скачаше от мисъл на мисъл, говореше несвързано за честта да представляваш застрахователни дружества, банки и производители с нещастната склонност — това бе негов юридически термин — да произвеждат експлодиращи гуми, падащи стълби или токсични лекарства. Тя го слушаше любезно и напълно игнорира двамата младоци, чийто вид издаваше, че нямат търпение да я приковат към купчината юридически документи. Не бе довършила коктейла си от скариди, когато шефът потупа джоба на сакото си и я погледна виновно.

— Изглежда, съм оставил автобиографията ви в офиса. Ще ме освежите ли орално?

Младшите сътрудници изпръхтяха, а лицата им добиха цвета на бургундовочервените им вратовръзки.

— Не — учтиво отвърна Лайза. — Не бих могла, но имам няколко приятелки, които биха го направили.

Така или иначе, тя не искаше да получи работата. По-скоро Макс не искаше. Вече говореше за работа в Апелативния съд, едно стъпало по-нагоре по пътя към Върховния съд.

„Лайза Фримонт — адвокат в Апелативния съд на САЩ за област Колумбия.“ Сякаш бе стигнала върха. А сега…

След годината работа в Апелативния съд тя кандидатстваше за работа при Самюъл Адамс Труит — най-новия съдия във Върховния съд, от чийто глас се нуждаеха адвокатите на Макс, за да спечелят. Нито Макс, нито неговите съветници биха могли да й помогнат да стане адвокат сътрудник във Върховния съд на Съединените щати, постът трябваше да се заслужи.

Лайза се изучаваше в огледалото. Имаше дълги крака с малко повече мускули в прасците — наследство от танцуването. Коремът й бе плосък, а задникът — стегнат — резултат от стотиците прикляквания в гимнастическия салон като компенсация за проседените дванадесет месеца в офиса на Мери Алис О’Брайън — шестдесет и шест годишна, назначена от Рейгън, която по време на почивките между заседанията пиеше бърбън.

„От «Тайки Клъб» до Върховния съд. Малка крачка за жена и огромен сок за стриптийзьорка.“

Сложи си грим — малко фон дьо тен, за да прикрие луничките около тесния си нос. Ясно изразените си скули тушира със светъл руж. След това нанесе бледоморави очни сенки и коралово червило. Вече бе изсушила късата си червеникаворуса коса, която подобно на очите й променяше цвета си от златисточервено до пламтящо алено под слънчевите лъчи. Докато следваше, а и след това в Апелативния съд косата й бе дълга до раменете. Отряза я седмица след последното си посещение в Станфорд през пролетта — седмица след като професор Сам Труит бе предложен за съдия, но преди да започне изтощителната процедура по утвърждаването му. Бе седяла в задната част на залата, слушаше, гледаше и… се учеше. Не за особеностите на обичайното право, противопоставено на писания закон. Вече познаваше статиите на Труит. Тогава се интересуваше от мъжа.

Залата бе претъпкана. Никакви Сократови въпроси. Бе лекция, дори по-скоро представление. Високият четиридесет и шест годишен професор с широки рамене бе младолик, с пясъчноруса коса. Различаваше се от колегите си във факултета така, както и Лайза се различаваше от състудентите си. Труит крачеше по подиума и пътешестваше със студентите си. Драматично разкриваше историята на правото, целия спектър на права и отговорности от закона на Хамураби до съвременните ограничения, налагани на тийнейджърите. Последователно сменяше ролите си — ставаше Медисън или Хамилтън, нападащи федерализма, преобразяваше се в Зола, който крещи: „Обвинявам!“, в Джон Маршал Харлан[1], противопоставящ се на сегрегацията, и в прочутия адвокат Кларънс Дароу, пледиращ за живота на Леополд и Лоб.

— Защо убиха малкия Боби Франкс? Убиха го, защото така са създадени, а това предизвиква не чувство на омраза, а на милост.

После с бостънски акцент и прав като тояга се превърна в Оливър Холмс Младши, незабравимия янки.

— Когато хората искат да направят нещо, а аз не мога да открия в Конституцията думи, които да забраняват това, независимо дали ми харесва, или не, аз казвам: „По дяволите! Нека го направят!“.

Той се изсмя дрезгаво като Дикенсовия господин Бъмбъл, когато му казват, че законът предполага съпругът да контролира действията на жена си. Той отговаря:

— Ако законът предполага това, тогава законът е задник, идиот такъв!

Към края се превъплъти в Уили Ломан, който казва на шефа си:

— Дадох тридесет и четири години на тази фирма, Хауард, а сега не мога да платя и застраховката си. Не можеш да изядеш портокала, без да обелиш кората.

След това Труит помоли студентите си да помислят върху законовите и моралните подбуди за самоубийството на Уили и дали застрахователната компания следва да обезщети вдовицата му. Преди някой да успее да отговори, той вече беше Джордж от „За мишките и хората“, който, за да спаси Лени от доживотен затвор, го застрелва.

Труит ги бе попитал какво трябва да е наказанието за Джордж и каква е разликата в морално отношение между него и доктор Кеворкян.

Като забърка яхния от история и право, морал и философия, факти и измислици, Труит хипнотизира студентите си. Пред тях стоеше един остроумен и забавен преподавател, задълбочен и очарователен. Представлението ги остави без дъх и след това в продължение на няколко минути всички го аплодираха, свиркаха в знак на одобрение, заобиколиха го и го обсипваха с въпроси. Много от жените, включително и Лайза, го желаеха. Наложи се да си припомни, че става дума за работа и че вместо бутилка шампанско от седемдесет и пет долара в „Тайки Клъб“ тя се кани да продаде себе си. Обаче той бе дяволски умен и дяволски красив. Мощна комбинация.

В блудкавия чай на академията Труит бе като освежителна глътка водка с лед.

За миг Лайза се отдаде на фантазиите си. Беше в библиотеката на Върховния съд, заровена в купища книги. Търсеше някакъв забутан прецедент сред прашните томове. Бе се изправила на пръсти и се протягаше, за да свали една книга, която беше прекалено високо. Застанал зад нея, Сам Труит се приближи и я хвана през кръста. Тя се обърна с лице срещу него. Ръцете му се плъзнаха по нея, той я придърпа до себе си. Като грациозна котка тя се отърка в него. Целунаха се. Магическа целувка, която я зашемети. Тя се откъсна от миналото и действителността. Произнесе името — Лайза Труит. Повтори го шепнешком, след това мигом прогони тази мисъл.

Сам Труит бе от елита. Какво би могъл да види в нея? При това беше женен.

В деня след лекцията Лайза висеше в студентското кафе с още няколко момичета. Едно от тях посочи висока блондинка с нацупени устни, която седна, кръстоса крака и измъкна от чантата си клетъчен телефон, и попита:

— Познайте кого ще скъса Труит на семинара?

— Домашният любимец на учителя — отвърна друга закръглена млада жена с кръгли очила. — За бога! Той харесва този европейски боклук с вид на току-що пристигаща от Монако. Спомнете си асистентката от миналата година. Още една късокоса блондинка.

— Защо да влизаш в час, ако можеш да бъдеш приета лично?

— Той харесва такъв гладен поглед — обади се една азиатка.

— Мисля си за Труит — обади се първото момиче. — Но в мислите ми не се появява нищо, свързано със справедливостта на процесуалната клауза.

Другата изхихика.

— Ще играем на „Пустинния остров“ — обърна се тя към Лайза. — Ще участваш ли?

— Естествено. Какви са правилата?

— Чрез елиминиране определяме най-сексуалния мъж на света. Започваме с двама, а ти трябва да избереш с кого от двамата би останала на пустинен остров. Елиминираме другия и продължаваме. Започвам аз. Джон Кенеди и Сам Труит.

— Трудна работа — обади се пълничката. — Ще получи ли Труит бонус, ако пръв мине бариерата?

— От теб зависи. Ти си измисляш.

— Ще остана със Сам Труит — намеси се Лайза. — Напомня ми на кръстоска между Харисън Форд и Джеф Бриджис.

— Не, той е по-порочен.

— Като Ник Нолт.

— Да — съгласи се пълничката. — А пък повечето професори приличат на Пи У и Хърман.

Още смях.

Лайза си тръгна.

Щом се върна от Кеймбридж, отиде в един моден фризьорски салон в Джорджтаун. Подстрига се късо, в стила на лейди Ди. Направи го отчасти за да има по-професионален вид — като телевизионна говорителка, отчасти за да отговаря на вкуса на Труит.

„Ако го привличам, ще бъде по-лесно.“

Всъщност тя бе привлечена от него и се питаше дали това, което трябва да направи, така не става още по-трудно.

Облече бялата блуза и кафеникавосива пола, която покриваше коленете й. Напъха блузата под тънкия колан на полата, след това обу тесните обувки „Ферагамо“ с осемсантиметрови токове, малко по-високи от необходимото. Вдигна брадичка и внимателно постави двуредата перлена огърлица, подарък от Макс. Сложи подходящи обици — две големи перли, всяка разположена в златно легло. Облече блейзъра и пъхна копринена кърпичка в джобчето му. Прибра две копия от автобиографията си в едно бургундовочервено куфарче от мека кожа, като си представяше, че е пълно с писма, документи, юридически записки и молби.

— Ще получа тази работа — изтананика тя.

Вече вървеше към вратата, когато телефонът иззвъня.

— Трябва ми бавачка — изрече мъжки глас.

— Грег!

— Обаждам се само за да ти пожелая успех. Днес е съдбовният ден, нали?

— След двадесет минути.

— Тръгвай тогава! Ти си най-добрата.

— Благодаря ти, детко.

За нея той си оставаше малкият Грег Кингстън с шапката на „Великаните“, който се пъчи с първата си бейзболна ръкавица и я моли да поиграе с него, защото баща му е някъде из Германия или Флорида — на стотици километри от Бодега Бей. Тя си представи облицованата с дъски бяла къща на хълма. От комина се вие сивкав дим, а бабата на Грег стои в кухнята и приготвя плодов пай.

Спомняше си как една нощ избяга от дома си. Пияният й баща хукна подире й, а тя скочи на верандата. Сграбчи я с мазолестите си рибарски ръце. Тя се закова на място и падна на колене. След това побягна към хълма, където бабата на Грег я прегърна и сложи йод върху раната й. Поне за известно време бе намерила убежище от страха, място, където можеше да затвори очите си, без да се страхува какво ще види, когато се събуди.

На дванайсет години тя беше бавачка на Грег и скоро стана член на семейството. Майката на детето отдавна бе избягала, а Тони бе още на служба. Така мършавото осемгодишно момче с коса, която падаше в очите му, стана по-малкият й брат, който винаги й бе липсвал. И макар че момчето вече бе станало върлинест двадесет и три годишен младеж с дяволита усмивка, за нея той си остана детето, което иска да играе.

Когато скъса с Макс, тя се прибра у дома, за да види Грег. Там завари Тони. Той бе с деветнадесет години по-възрастен от нея, но по-млад от Макс. Завладя го още щом се поздравиха.

„Не, вече не съм бавачка.“

Още си спомняше какво изпита в мига, когато очите им се срещнаха. Чувството бе силно и неочаквано. Спонтанно внезапно запалване, миг, зареден с електричество. А най-хубавото бе, че чувството беше взаимно.

Спомни си за първата им нощ. Пълната луна сияеше над океана. Вино и сирене на борда на стария „Бостънски китоловец“. Седяха до котвата, а вятърът пенеше водата. Станаха любовници. Страстта им бе неутолима. Дори сега, затвореше ли очи, тя чуваше скърцането на котвеното въже, звук прекрасен като цигулковия, виждаше блестящата шамандура и преживяното разтуптяваше сърцето й.

Какво у Тони бе по-различно?

Честността и благоприличието? Способността му да дава повече, отколкото взима? Обичаше да са заедно, да я слуша, да споделя мислите й, надеждите й, страховете й. Отношенията им бяха естествени, а връзката им — нерушима.

„Господи! Не знаех, че съществува такъв мъж!“

Животът, който някога бе сив и суров, се превърна в калейдоскоп с пищни багри. Тя имаше семейство.

„Мъж, когото обичам, братче, дори и баба, която пече черешов пай. Ако можеше да остане така завинаги…“

— Къде си, Грег?

— В Маями.

„По дяволите! Кога ще се спре?!“

— Мислех, че ще се върнеш в университета за този семестър.

— Намерих си работа. Карам електрокар.

— Къде?

— В „Атлантика“. В сервиза за двигатели.

„Не! Всичко ще провалиш!“

— Грег, кога ще пораснеш? Минаха три години. Бомба е причината за катастрофата. Баща ти е мъртъв и нищо не може да промени това.

Мълчание. Лайза чуваше само ехото от собствените си думи. Но това бе истината, нали? Какво значение имаше каква е причината за катастрофата? Баща му беше мъртъв.

— Пийнахме по бира с няколко от момчетата по поддръжката — каза Грег. — Държах си устата затворена, но слушах и попивах. Толкова мръсотия. Некомпетентността тук е зашеметяваща.

— От юридическа гледна точка това няма връзка със случилото се. Няма значение дали всички механици са били мъртвопияни или с по две леви ръце.

— Не става дума за тях — прекъсна я Грег. — Трябва да чуеш какво говорят за Макс Уонакър. И татко казваше, че е лайно.

Никога не бе споменавала пред Грег, че е много вероятно баща му да е имал и други причини да презира Макс.

— Грег, не смятам, че за теб е добре да живееш, обсебен от катастрофата.

— Всеки понася загубата по свой начин. Ти можеш и да затвориш очи, но той беше мой баща.

— Аз го обичах! — изкрещя Лайза. — И твоите думи се забиват като нож в раната ми.

— Длъжен съм да разбера какво се е случило.

Тя се заслуша, а Грег изреждаше какво е проучил през изтеклите три години. Беше го чувала и преди.

Мислите й блуждаеха. Не искаше да си го признае, но момчето имаше право. След катастрофата тя правеше всичко възможно да не мисли за загубата си. Мъчеше се да забрави лицето му, усмивката му, прегръдката и силните му ръце.

Господи! Колко й липсваше! Нейният любовник, нейният герой, нейният пилот. Това, което каза на Грег, бе самата истина.

„Тони Кингстън е единственият мъж, когото съм обичала.“

[1] Харлан — съдия вън Върховния съд на САЩ от 1955 до 1971 година. — Б.пр. ↑

4.

Безрезултатният октомври

Сам Труит излезе от кабинета си, за да я поздрави. Носеше синя риза и зелена вратовръзка, за която не бе убеден, че е в подходящ цвят. Вратовръзката беше с оранжеви петна, всяко от които имаше очертанията на щата Флорида. Бе му подарена от губернатора, защото той бе първият съдия от Флорида, член на Върховния съд. Труит бе оставил сакото си в кабинета, за да наложи неофициален характер на срещата и да предразположи младата жена. През последните седмици бе докосвал десетки потни длани и добре разбираше напрежението, на което са подложени кандидатите. Труит си помисли, че не бива да забрави да облече сакото си, преди да излезе в коридора. Всяка сутрин главният съдия с възмущение отбелязваше, че някои съдии са били забелязани да вървят из коридорите само по риза. Изкушаваше се от мисълта да сложи напудрена перука и тога за уговорената среща с Негова Светлост.

Труит приближи младата жена, която скромно седеше в чакалнята.

— Аз съм Сам Труит. — Усмихнато й подаде ръка и я погледна за пръв път. Остана изумен от красотата й, но съумя да запази самообладание.

Тя се изправи и любезно се усмихна.

— Аз съм Лайза Фримонт — каза удивителната жена, облечена в морскосин двуреден блейзър. Ръката й бе силна, суха и топла. Имаше бяла кожа, очите й бяха почти толкова сини, колкото и дрехата й. Имаше златисточервена коса, а прекрасното си тяло бе прикрила под дрехи, издържани в консервативен стил.

„Няма начин да я назнача. Прекалено добре изглежда. Твърде привлекателна е и Кони ще ме убие.“

— Виждам, че сте се запознали с Елоиз. — Той посочи пълната шестдесетинагодишна жена пред компютъра. На кристална верижка около врата й висяха очила.

— Ели работи при мен още откакто бях на частна практика, после беше в Харвард, а сега ме последва и тук. Тя следи за ангажиментите ми, коригира произношението ми и ме предупреждава, когато изцапам вратовръзката си със сос.

— В Харвард вие не носехте вратовръзка — вметна Ели, без да отделя поглед от клавиатурата. Гласът й прозвуча неодобрително. — Сини дънки и памучни ризи. Приличахте на каубоя от рекламата за „Марлборо“.

— Ели намеква за времето, когато не можех да намеря вратата на съда.

— Първият му случай бе доброволна защита по едно криминално дело. — Ели спря да пише за миг. — Уж невинният му клиент бе пъхнал фишек в ухото на свой приятел.

— След две-три питиета в бара — поясни Труит.

— Момчетата винаги си остават деца. — Лайза лесно се ориентира в историята.

— Точно така — съгласи се Елоиз. — Младият Скрап[1] — това бе прякорът му отпреди да се издигне и да стане толкова важен. Танцуваше из съдебната зала като Фред Астер, докато подлагаше жертвата на кръстосан разпит. Не е ли вярно, господин Фиф, че не сте претърпели непоправими щети? — пропя Ели.

— А свидетелят ме погледна и каза… — намеси се Труит.

— Моля? Не ви чух. — Лайза приведе глава и сложи ръка зад ухото си.

Труит я погледна изумен.

— Точно така. — Явно бе впечатлен. Случката се разказваше, за да даде възможност на кандидата да се отпусне, но беше и проверка на чувството му за хумор. За пръв път някой имаше куража или интуицията да довърши анекдота вместо него. Не се сети, че Лайза знае често разказвания виц от портрета, който му бе изготвил един юридически вестник.

„Само ако не беше така влудяващо красива. Може да съм целомъдрен като игумен, но с моята репутация той веднага ще реши, че те преследвам.“

Труит бе получил петстотин тридесет и две молби от квалифицирани кандидати. Всички бяха отличници от най-добрите юридически университети и до един умееха да пишат, да разследват, да анализират. За екипа си от трима души обаче Труит търсеше хора, които ще бъдат приятели. Имаше право да назначи четирима, но предпочете по-малък състав. Заедно щяха да прекарват дълги часове в работа, но трябваше да са в състояние да излязат и да изпият по една бира заедно. Труит уважаваше трудолюбивите и вероятно заради собствената си подготовка предпочиташе млади хора, за които правото не е наследствен бизнес. Освен това му се искаше да има в екипа си поне една жена и някой, който да е роден и живял на запад от Мисисипи.

Вече бе назначил двама мъже. Виктор Васкес бе от Куба и бе дошъл във Флорида с родителите си. Бе завършил колеж в Маями, работил бе на две места в Тюлейн, а след това бе спечелил пълна държавна стипендия за университета в Мичиган. Там бе станал главен редактор на „Лоу Ривю“.

Другият беше Джери Клайн, с невероятно висок коефициент на интелигентност. Бе изоставил медицината и се бе прехвърлил в правния факултет на Йейл, защото си мислел, че ще му бъде интересно. Получи мястото при Труит, след като му каза, че единствената разлика между лекарската и адвокатската професия е, че адвокатите само ограбват клиентите си, а лекарите ги ограбват и ги убиват.

— Мисля, че това са думи на Фийлдс — реши да изпита топчестия младеж Труит.

— Всъщност са на Чехов.

— Знам. Исках да проверя дали ще ме поправите. Назначен сте.

Клайн или бе безочлив, или му липсваше естественият инстинкт да не поправя шефа си. Все едно, Труит го хареса. Усещаше, че Лайза притежава същата самоувереност. Единствената разлика беше, че Клайн приличаше на наденичка, напъхана в зле прилепващ костюм, а пред него стоеше богиня, сякаш току-що прекрачила корицата на „Космополитън“.

Преди десет, дори преди пет години той би се насладил на сексуалното напрежение, на флирта, който постоянно присъстваше на работното му място. Но между университета и Върховния съд имаше разлика. Главният съдия, да бъде благословен цинизмът му, имаше право в това отношение. Таблоидите щяха да се порадват на скандал, подобен на онзи с Дик Морис.

Труит реши да бъде любезен, но кратък с Лайза Фримонт, да я отпрати любезно и да потърси женски еквивалент на Джери Клайн.

— Да влезем в кабинета и да поговорим — покани я той. — Ако имате желание, Ели ще направи кафе. Много силно го прави. Ако остане нещо, ще го пратим да заредят ракетите в Кейп Канаверал.

— Да-да — обади се Ели.

— Бих изпила едно кафе — каза Лайза. — Сутринта не ми остана време.

И така това бе първата, но не и последната лъжа за този ден.

Седнала скромно с кръстосани крака в един старинен стол, който бе по-скоро красив, отколкото удобен, Лайза оглеждаше кабинета на Труит. Беше разхвърлян в типичния стил на талантливите и гениалните. Преписки по съдебни дела, папки с писмени изложения, официални записки на стотици дела покриваха махагоновото бюро, кафявото кожено канапе и част от златистосиния килим. Лайза знаеше, че някъде сред книжата бе и делото „Лобах срещу Атлантика Еърлайнс“. Вероятно там бяха и копия от отхвърлените искове, единодушното решение на Единадесети окръжен апелативен съд, молбите на ищеца, писма за изискване на документи и разделеното в съотношение четири на четири мнение на съдиите от Върховния съд, съставено преди утвърждаването на Труит.

За промяна на съдебно решение бяха нужни пет от общо девет гласа, но с времето бе утвърдено така нареченото „Правило на четиримата“. Според него за преразглеждане на дело не бе нужно мнозинство.

Лайза вече познаваше документите по делото, благодарение на адвокатите на Макс. Знаеше фактите, познаваше и закона. Това, което не знаеше, бе как да убеди някого — при това ставаше дума за човечния и чувствителен съдия Труит — да затвори вратата на съда за почти триста скърбящи семейства.

По-късно щеше да се заеме с това. Първо трябваше да получи работата. Чувстваше се така изнервена, сякаш пеперуди трептяха с криле в стомаха й. За пореден път се опита да се пребори с чувството, че мястото й не е тук, че нито високата степен на образование, нито изисканото облекло, нито фактът, че лети в първа класа и отсяда в луксозни апартаменти, са в състояние да прикрият същността й. Като облечеш една уличница в коприна, тя не се превръща в херцогиня.

„През цялото време си мислех, че съм се издигнала, но дали е така? Защо все още се чувствам като уплашеното дете, което бяга от дома си?“

Лайза се боеше, че Сам може да проникне зад фасадата й, да я унижи и да не й даде работата. Зави й се свят. Имаше чувството, че ще припадне. Изпи половин чаша кафе и зачака кофеинът да влезе във вените й. И докато слушаше с половин ухо обясненията му за предполагаемите служебни задължения на сътрудника, се опитваше да се съсредоточи.

„Макс разчита на мен. Не мога да го проваля.“

Оглеждаше кабинета и търсеше ключ към същността на Сам.

Едната стена бе изцяло покрита с високи до тавана рафтове с книги. В тях бяха описани всички решения на федералните съдилища от основаването на Републиката. Там беше и последното издание на Конституцията. Федералните статути също бяха там, както и десетки хиляди постановления на федералните власти. Компютърът бе свързан в мрежа и разполагаше с огромна база данни, така че само за секунди човек можеше да направи справка, която преди години би отнела дни и дори седмици. В ъгъла бяха струпани неразпечатани кашони.

До една от стените имаше висока махагонова стойка за книги, в ъгъла бе американското знаме, обточено със златни ресни. Върху бюфета до една полуиздута топка имаше черно-бяла снимка на футболен отбор, поставена в рамка.

Старинни книги с напукани позлатени подвързии бяха изложени под стъклени похлупаци, а над камината висеше портретът на бившия главен съдия Джон Джей.

Труит продължаваше да говори за докладите, които се изготвят от сътрудниците и които помагат на съдиите да решат дали дадено дело ще се преразглежда, или не. Със слаб ентусиазъм отбеляза важността на обективността при съставяне на доклади за заседанията при изслушване на двете страни, колко е важно да се даде правилна оценка на доказателства, които е напълно възможно да не са били включени в досието. Говореше механично — изглежда бе повтарял същото многократно.

„Велики боже! Той е отегчен. Дори не ми обръща внимание.“

— Разкажете ми нещо за себе си. — Труит се облегна в кожения стол и погледна часовника си. — Спестете ми професионалните подробности, прочетох автобиографията ви, говорих и със съдия О’Брайън, която дава блестящи препоръки за вас. Разкажете ми що за човек е Лайза Фримонт.

„Само се държи любезно, преди да ми посочи вратата.“ Лайза се бореше с желанието си да изговори набързо всичко, но си пое дълбоко дъх и поде в обичайното темпо:

— Израснах в Бодега Бей, Калифорния.

— „Птиците“ — кимна Труит.

— Да, там е сниман филмът на Хичкок, но още преди да се родя. За мен мястото е по-скоро подходящо за „Старецът и морето“.

— Баща ми беше рибар.

Тя замълча, а той кимна одобрително. Имаха един и същ произход и плуваха в едни и същи води. Синът и дъщерята на скромни родители се взираха един в друг в пищната като дворец сграда на Съда, разположена само на крачка от Капитолия.

„Съдията, адвокатката и… Джо ди Маджо… — все деца на рибари.“

— Баща ми по-често ловеше скариди и раци, в зависимост от сезона — продължи Лайза. — Понякога се хващаше да работи на друга лодка, но повечето време беше сам.

Когато изобщо работеше, когато не беше пиян и проснат върху сгъваемото легло с щръкнали пружини. Това легло за неин срам той завличаше на терасата и лягаше там, небръснат, вмирисан на пот, бира и повръщано. От това легло той вдигаше бутилката за поздрав към минувачите. На това легло тя плачеше нощем, а нямаше кой да я чуе…

— Тежък живот беше — каза Лайза. — Никой от родителите ми не бе завършил гимназия. Мама била в десети клас, когато забременяла. Знаех, че трябва да се измъкна оттам. Напуснах дома си и отидох в Сан Франциско. Поработих на няколко места срещу мизерна заплата и се убедих, че ми е нужно по-добро образование.

— Не споменавате за това в автобиографията си.

„Нека те освежа орално.“

— Работих като келнерка, сервирах из разни барове — все такива неща. Едно лято работих в Йоусемитския национален парк, чистех пътеките.

— Така ли? — вдигна очи Труит. — И аз изкарах едно лято като охрана в парка „Форт Джеферсън“.

— Къде е това? — попита тя с явен интерес.

Отговори й, че Фортът е от времето на Гражданската война и е разположен в Драй Тортугас, недалеч от Кий Уест, все неща, които тя знаеше. Знаеше още, че Сам Труит е израснал в Евърглейдс Сити, а баща му — Чарли, е бил ловец на раци и е починал на петдесет и седем години от рак на белия дроб. Знаеше, че като момче Сам е ходил на къмпинг в Тен Таузънд Айландс и е ловил риба в Шарк Пойнт…

Знаеше, че е рисувал всички животни, които са се изпречвали на пътя му — водни змии, орли и алигатори. Знаеше, че умее да имитира гласа на птица присмехулник и да запали огън само с две клечки. Знаеше, че само на шестнадесет години с една моторница си бе проправил таен път между островите. Знаеше, че в единадесети клас е спечелил награда от двеста долара за написването на есе за опазването на Глейдс. И че е бил награден с екскурзия до Талахаси, където губернаторът харесал картините му и ги купил.

Лайза знаеше още, че хората от местния Ротари Клъб бяха събрали пари, за да му помогнат да си купи учебници за първия семестър в Уейк Форест, че е работил на две места и е играл във футболния отбор, заради което обаче не бе получавал стипендия. След като се бе дипломирал, една година Труит бе работил в Корпуса на мира в Централна Америка, а след това се бе записал да учи право в университета във Вирджиния. Две години бе прекарал в юридическата консултация и бе помагал на мигриращите в захарните полета на Флорида работници. Не след дълго бе започнал частна практика, а след това бе постъпил в Харвард, където бе станал магистър по право.

Лайза Фримонт бе прочела цели три книги и деветдесет и осем статии, написани от него, и седемстотин шестдесет и седем статии във вестници и списания, в които се споменаваше името му. Благодарение на същия софтуер, с чиято помощ можеше да намери всякаква справка за фразата „смъртно наказание“ за последните двеста години, тя бе открила всевъзможна информация за Сам Труит, включително и бележка в светската хроника на „Нантъкет Уикли“, която описваше как новоизбраният съдия и съпругата му са се забавлявали да пекат омари и сладка царевица в лятната къща на сенатора Парам. Бе направила копия от годишниците на гимназията, колежа и от студентския вестник. Никой не би могъл да отрече качествата й на съвестен изследовател.

Лайза гледаше Труит право в очите, а той разказваше историята на живота си с ентусиазма на човек, който обича живота и му е приятно да говори за него.

„Най-после привлякох вниманието му. А сега — бъди настоятелна, но не съблазнителна, умна, но не и арогантна.“

След като й разкри с известни съкращения пътя си от Евърглейдс Сити до Върховния съд, Труит каза:

— Оценявам факта, че сте работили истински. Признавам, че не изпитвам симпатия към хора, които от детството си са подготвяни за юристи. Опитът е най-важното предимство.

„Дали включва и еротичните танци? Не би повярвал как използвах голямото си предимство.“

— Имате ли някаква принципна юридическа или морална философия?

Лайза отклони поглед. Знаеше, че Труит с възхищение бе писал за хуманизма на Калвин[2] и затова как възгледите му поставят основата за защитата на свободата на личността. Би могла да използва това, но…

„В какво вярвам?“

Същият въпрос я бе тормозил цяла нощ. Не искаше да е така, но тя не вярваше в девиза, гравиран върху фронтона. В най-добрия случай бе привърженик на идеологията, почиваща върху теорията на Макс за значимостта на личните интереси.

„Направи го на другите, преди те да го направят на теб.“

— Не съм сигурна, че имам ясно изградена философия — каза Лайза. Думите й прозвучаха гузно и тя се ядоса, че го е разочаровала.

— Ако бяхте съдия — даде й той втора възможност, — с какви морални норми щяхте да влезете в съдебната зала?

Тя допи кафето си, за да спечели време. Печелиш време, за да изсипеш мръсотията в залата. Не бе ли това същността на адвокатството?

В Станфорд бе спечелила фиктивен процес между студентите, като запази позицията си и разумно отговаряше на зададените въпроси, но в този миг бе загубила концентрацията си. Мислите й я връщаха непрестанно към Макс и към отчаянието, изписано върху лицето му предната нощ.

„Това е много по-важно, отколкото можеш да си представиш.“

Защо, защо не й бе казал нищо повече? Делото беше важно. За бога! Триста души бяха умрели. Исковете за обезщетение можеха да надхвърлят половин милиард долара. Но нали тъкмо затова всяка авиокомпания плащаше луди пари за застраховки? Дори и да загубеше „Атлантика“, къде беше проблемът?

Лайза се сепна и се върна към действителността. Труит я гледаше напрегнато и очакваше отговора й.

— Със своите собствени. — Пропадаше все по-дълбоко в пропастта. От израза му разбра, че е разочарован. В ушите й звънтеше подигравателна песен.

„Наистина се излагам. Как мога да се държа така? Няма да се справя.“

— Да опитаме по друг начин — търпеливо предложи Труит. — Какво е мнението ви за калвинизма?

Тя се насилваше да се съсредоточи.

Ето, седеше в това величествено здание и бе поканена да направи преценка на възгледите на френски теолог от шестнадесети век. Намираше ги за остарели и странни. А Сам Труит, човекът, чиито думи щяха да бъдат изучавани и критикувани от учените след век, наистина искаше да научи мнението й.

„А аз нямам мнение“.

О, да, би могла да цитира възгледите на Калвин за ултимативната мощ на моралното право. Би могла да се справи с всеки тест за Аристотел, Бейкън или Бентам. Беше умна, или както Макс я иронизираше — начетена.

Но под повърхността тя нямаше свое кредо, което да оформя възгледите й. Приличаше на празен съд. Тази мисъл я порази и тя се почувства уплашена и самотна.

Съдията чакаше отговора й. Най-лесно бе да се съгласи с известните писмени разработки, но Лайза знаеше, че той не обича подмазвачите. Трябваше да се овладее и да направи онова, което обеща на Макс.

„О, Макс, в какво ме забърка?! Не мога да се справя.“

Като се бореше със завладелите я чувства, Лайза се отърси от тревогата и страха, които я доближаваха до самоотвращението.

— Може би няма да се съгласите — колебливо поде тя, — но аз не вярвам, че съществува естествен закон, който се проявява независимо от системата за управление. Приемам, че моралните задължения са изкуствено осъществявани и са предпоставени от управлението.

— Аха! — Труит прие предизвикателството, стана и отиде до шкафа. Взе в ръце футболната топка и я запремята в ръце. — Вие сте с Хобс[3]. Вие сте кървава роялистка!

— Той е по-голям реалист от Калвин — отвърна тя. — Хобс е прозрял, че моралните задължения, а не добрата човешка воля предпоставят законите.

— Владетелят, а не собственото ни съзнание определя правилата.

Тя леко се усмихна и наклони глава. В други условия това би било опит за флирт, но в този миг, насред полемиката между Кромуел и Чарлз I, разговорът бе просто интелектуално предизвикателство.

— Мисля, че влагате обратния смисъл. Ние, хората…

— Да променим фразата — прекъсна го тя. Вече бе в свои води, бе готова да спечели или да загуби спора, в зависимост от обстоятелствата.

Той се разсмя и продължи:

— Хората предоставят на правителството своите правила, но тези правила произлизат от естествените закони. Да вземем Десетте Божи заповеди — не убивай, не лъжесвидетелствай.

„Не прелюбодействай.“

Наблюдаваше как съдията, нейният съдия, крачи из кабинета си по сцена, много по-малка от онази в Кеймбридж. Притежаваше ентусиазма на младеж и мъдростта на философ, без да се споменава за тялото му на атлет и приятното изражение на човек, който намира света за забавен.

„Дяволски отровна комбинация. Ех, само ако не беше женен и не ставаше дума за работа.“

Труит продължи да атакува Хобс заради възгледите му, че правителството може да предписва официалната религия и да осъжда всичко друго, което е грешка.

— Грешка, която съдът единодушно одобрява през 1892 година — каза той и тъжно поклати глава. — Произнася се, че властта има правото да забрани съществуването на други религии, освен християнството. Четири години по-късно съдът издава закон, с който се забранява на негрите да се возят в един и същи вагон с бели. Решението е погрешно, защото променя естествения закон, определен с нашата конституция. Според Калвин гражданите устояват на неморалните подбуди, защото господарят е задължен да следва естествения закон.

— А кой определя какво обхваща естественият закон? — попита Лайза. — През 1870 година Върховният съд постановява, че съгласно закона на Създателя на жените се забранява да стават адвокати. Наскоро един луд от Флорида каза, че Бог му е наредил да убие лекар, който прави аборти. Има ли той правото да игнорира вторичния в този случай закон на правителството?

— Не, защото най-естественият закон е да не се убива.

И така, те продължаваха да говорят, учител и ученик, съдия и адвокат, мъж и жена. Пътуваха през вековете на вълшебното килимче на общите си познания. Труит отбеляза, че „дареният с някакви права от Създателя“ е израз на Калвин, а Лайза отвърна, че „присвояването на нещастие“ е от Хобс. Беше се съсредоточила и бе готова да впечатли съдията с ерудицията и знанията си по теми, които го интересуваха, както бе разбрала от проучванията си.

„Справям се. Мисля, че ме харесва.“

Труит отново седна и разговорът продължи още четиридесет минути. Лайза навлезе в популярната култура. Спомена романи, които са я развълнувани, филми, които са я впечатлили. Сподели каква рокмузика харесва, като песните бяха неизменно от младостта на Труит. Насочи се към американския мюзикъл и изрази учудването си, че вече не се пишат песни в стила на „Момчета и кукли“. Той се съгласи с нея и й разказа как преди сто години бил участвал в едно шоу в колежа.

— Сигурно сте били невероятен Скай Мастерсън.

— Всъщност бях Големия Джил.

— Не! — престори се тя на изненадана.

Вече бе видяла снимка на младия Сам в годишника, мускулест в гангстерския си костюм на тънки райета, с преувеличено широки ревери и достатъчно големи подплънки за раменете. Бе вдигнал с едната си ръка Скай Мастерсън за реверите и го държеше на две стъпки от пода.

— Наистина си мислех, че водещото у вас е романтичното. — Лицето й доби цвета на косата й. — Нямах предвид, че… — Колкото повече се запъваше, толкова по-червена ставаше. Този трик се постигаше лесно: задържаш дъха си или поне не вдишваш, докато говориш. — … Съжалявам, искам да кажа… ако съм казала нещо не на място…

— Не, всичко е наред. Просто бях най-едрият в университета. Можех да взема ролята на Големия или да влача декори по сцената.

Лайза бързо възвърна самообладанието си, което фактически не бе губила. Ефектът бе репетиран пред огледалото. „Щастие е да си жена.“ Струваше й се, че ако се държи съвършено, ще изглежда нагласено. Така моментното й смущение изпълни едновременно две цели — представи се като човек с нормални слабости и в същото време му показа, че го намира за привлекателен.

„Харесвам я — помисли си Сам. — Тя е блестяща и красива, интересна и образована, но над всичко е това, че я харесвам. Би било хубаво да работим заедно. Само да не беше така сексапилна!“

— Има ли нещо, което искате да ме попитате?

— Гледах футболната топка. Дали не съм прочела някъде, че сте били капитан на отбора в колежа?

— Не, не бях достатъчно добър за това. Бях капитан на специалните отбори.

— Какво им беше специалното?

Той се разсмя. Слава богу, тя не беше специалист по всичко.

— В Уейк Форест — нищо, уверявам ви. Подавах топката на дълги разстояния.

— Това нищо не ми говори — сви рамене Лайза.

— По време на цялата игра гледах между краката си и подавах топката към застаналия в подходящо положение нападател. Това означава за десети от секундата да вдигнеш топката със спираловидно движение нагоре, така че играчът да се съсредоточи изцяло върху удара към вратата. Ако е добър, човекът, който подава, прехвърля топката по-бързо, отколкото би направил това предният защитник.

— Така ли? Предполагам, че е по-сложно, отколкото го описвате — каза тя.

— Така е. Хващаш топката с дясната ръка и я водиш с лявата. Преди удара, ако успееш да я промушиш или да извъртиш китката си, защитникът има време да я поеме и да я подаде на нападателя. Най-важното е да заемеш подходящата стойка. Трябва да държиш задника си надолу. Сещам се, че същия съвет ми даде президентът, когато ме посочи да дойда в това гнездо на скорпиони: „Дръж ниско задника си, докато не обхванеш напълно с поглед местността“.

— Остроумно. Вие сте назначен тук до края на живота си. Защо трябва да проявявате нетърпеливост?

— Никога не съм успявал да остана незабелязан.

Той се изправи, отиде до шкафа и пак взе топката.

Лайза също се изправи, приближи се до него и постави ръце върху кожата. Странен интимен жест, с който всеки докосваше другия чрез старата топка. Тя плъзна пръсти по тънкия бял надпис и го прочете на глас: „Уейк Форест 16 — Фърман 10“.

„Тя има красиви ръце. Какво ти става? За бога, Сам! Дръж се като съдия, не като ученик!“

— Беше последната ми игра. Награда за трите години в отбора без нито едно лошо подаване. Това и няколкото опита да отнема топката при първия удар на противниците. За съжаление, не ми се случваше често.

— Знам достатъчно за играта, за да разбера. Не сте отбелязвали често голове, нали?

— Често?! „Демоничните дякони“ имаха напълно безрезултатен октомври.

— Безрезултатен октомври! — повтори тя със смях. — Звучи като заглавие на филм.

— Или като оплакване на самотно момче — подсмихна се той.

— Или като едно от мненията, които съдията пише през първия си месец в състава на Върховния съд — каза тя и пусна топката.

— Боя се, че главният съдия ще се съгласи с това. Доста време ще мине, преди да свикна с мисълта, че съм новият играч в отбора. Вчера играх баскетбол със съдията Бракстън и той започна да ме нарича „Младши“, само за да ме обърка при удара. Знаете ли, че над съдебната зала има баскетболно игрище?

Тя кимна.

— Най-високата съдебна зала в страната.

— Отново сте права. Изглежда, че имате невероятен усет за мястото.

Лайза го гледаше как подхвърля топката, вглъбен в някаква мисъл.

— Говорите с голяма обич за футболния отбор, макар че…

— Бяхме истински несретници — довърши фразата й той.

— Но победата не беше най-важното нещо за вас, нали?

— Не съм мислил много върху това, но ми се струва, че имате право. Преди да победим „Фърман“, загубихме цели десет игри. Обичах играта, обичах и съотборниците си, въпреки че бяхме най-слабият отбор в историята на колежа.

— Е, чак пък толкова! — подигравателно възрази тя.

— Можете да проверите.

Естествено, вече го бе направила.

— През 1974 година загубихме пет игри с общ резултат двеста и десет на нула — каза Труит. — Северна Каролина, Оклахома, Мериленд, Вирджиния и Клемсън.

— О! Да не би и това да е някакъв рекорд?

— Може и така да се каже.

Тя се засмя.

Така бе завъртяла нещата, че от разпитвана се бе превърнала в разпитваща.

— И какво научихте от всички загуби? За живота имам предвид.

— Никой не ме е питал за това — замисли се той.

„Хайде, Сам, няма мъж, който да не обича да говори за себе си.“

— Научих каква е стойността на упорития труд, на търпението и дисциплината — отговори Труит след известно време. — Че за да победиш, трябва да се поизпотиш и да се пожертваш, като на първо място поставиш отбора си. И че дори и да постъпиш така, пак не е сигурно, че няма да загубиш, но поне ще го направиш с чест. Преди всичко обаче научих, че си длъжен да играеш по правилата, както впрочем е и в живота.

Правилата… Макс Уонакър си ги измисляше сам, а Труит следваше онези, които бяха гравирани в мрамора.

Труит започна да обяснява как е получил прякора „Скрап“ и в този момент телефонът иззвъня.

— Шефът нареди веднага да отидете в кабинета му — разнесе се от микрофона гласът на Елоиз.

— Кажи на шефа, че не работя за него — отвърна Труит.

— Не, сър — предизвикателно извика Елоиз. — Няма да започваме да мерим чий е по-дълъг. Ще му кажа, че имате събеседване и ще отидете при него веднага щом се освободите.

Секретарката изключи интеркома. Лайза и Труит мълчаха и се опитваха да си спомнят докъде бяха стигнали в разговора си.

— Навярно това е първият случай, когато някой ви чува да цитирате съдията Макрейнолдс — отбеляза Лайза.

— И това ли знаете? — изумено попита Труит. — В Съда то се пази в тайна.

И я изгледа с неудобство, а тя се засмя.

— През 1930 година — поде Лайза — главният съдия Хюс оставил съобщение на секретарката на Макрейнолдс: „Кажи на съдията да дойде незабавно в кабинета ми и да облече тогата си“. Е, Макрейнолдс отговорил… казал това, което казахте и вие. „Кажи на шефа, че не работя за него.“

— Макрейнолдс е бил истински мизантроп, расист и фанатик — заяви Труит. — Вероятно го знаете, нали?

— Знам, че е отказвал да се снима със съдиите, защото не искал да бъде на една и съща снимка с евреин. Така наричал Луис Брандис.

„Прекрати представлението! Стига толкова, Лайза. Далеч отидох, но въпреки това отговорът може да бъде «да», а може да бъде и «не».“

— Имате право. Точно такъв е бил. Това е първият случай, когато цитирам този кучи син. — Труит погледна часовника си. — Охо! Говорили сме почти два часа.

— Благодаря ви за отделеното време — каза Лайза, като разбра намека.

— Беше ми много приятно. Наистина. — Той замълча за миг, сякаш не искаше тя да си тръгва.

Сам Труит не бе в състояние да определи с точност мига, в който промени решението си за Лайза, нито пък би могъл да каже защо. Тя бе умна и схватлива, двамата очевидно се разбираха добре, а и той бе уморен от безкрайните събеседвания. В присъствието на Лайза се чувстваше спокоен, сякаш я познаваше от цяла вечност. И така, без да влиза в конфликт със съвестта си, Труит стигна до заключението, че тя е най-подходящият кандидат. Не я назначаваше заради прелестния й вид, макар че се съмняваше, че жена му ще се хване на въдицата.

„Какво си мисли? — питаше се Лайза. — Дали не прекалих? Не трябва ли да направя реверанс и да си тръгна?“

— Щом започне сесията, вече няма да има време за това, което Ели нарича „време за приказки“.

„Май получих работата“ — помисли си тя.

— И от сега нататък съм просто „съдия Труит“. Така се обръщат към мен Вик и Джери. Попитайте Еди какви формуляри трябва да попълните и след това си запретнете ръкавите.

„Велики боже! Какво казва той?!“

— Искате да кажете, че съм назначена?

— Не го ли казах? Предполагам, че не съм. Май съм решил, че можете да четете мислите ми.

— Би било ценно качество за младши съдия. — Лайза сияеше. — Ще поработя над това.

— Наред с работата върху десетки молби. — Той й протегна ръка. — Добре дошла на борда.

За втори път този ден Лайза подаде ръка на съдията. Очите им се срещнаха. Погледът му сякаш извираше отнякъде и тя имаше чувството, че се опитва да се вгледа дълбоко в нея. Нямаше нищо неестествено, нищо сексуално. Бе прост жест на приятелство, признание, че ще прекарат заедно следващите няколко години по следите на великите приключения.

„Успях! Вече съм адвокат сътрудник във Върховния съд на Съединените щати. Аз! Лайза Ан Фримонт от Бодега Бей. И Макс с нищо не ми е помогнал.“

Позволи си само няколко секунди блаженство. След това се върна в действителността. Не бе само сътрудник на Сам Труит. Работеше и за Макс Уонакър от „Атлантика Еърлайнс“, ответник по едно от най-големите дела за сезона. Или, казано на юридически закон, налице бе голям конфликт на интереси. Задачата й бе да наруши закона, а не да го спазва. Опита се да отклони мисълта си, за да не разруши щастливия миг.

Усмихна се на Сам. През последните два часа бяха научили много един за друг. Дали бе така? Тя вече го познаваше, а той само мислеше, че я познава. Когато сиво-сините му очи се взряха в нейните, й се стори, че е прозрял същността й, че е проникнал зад фасадата на живота й, че по някакъв начин е отделил онова, което е била, от онова, което бе станала. Но ако бе открил нещо нередно, защо я назначи?

Тя сведе очи и той пусна ръката й.

— Благодаря ви, съдия Труит. Ще се опитам да задоволя очакванията ви.

— Ще го направим и двамата — топло й се усмихна той, сниши глас и почти прошепна: — Лайза, имаме шанса да направим чудеса тук. Не само да разрешаваме отделни спорове, но и да наложим цивилизован тон, да определим границите на поведението и на основните права, да отделим доброто от злото. Ние сме съвестта на обществото и трябва умело да балансираме между държавата и отделната личност. Ние ще се противопоставим на анархията, от една страна, и на тоталитаризма — от друга. Нашата задача е да вдъхнем живот на онзи двестагодишен документ, грижливо пазен под стъклен похлупак на няколко крачки оттук. Бог да ми е на помощ. Надявам се, че и двамата ще се справим с това.

Лайза мълчеше.

Какво би могла да каже?

„Сигурна съм, че въплъщавате мъдростта на Соломон, страданието на Ганди и силата на Зевс. А аз ще бъда до вас… ще опороча процеса и ще разруша всичко онова, в което вярвате.“

Никога не бе срещала човек като Сам. Той наистина се боеше да не се провали, стараеше се да живее според собствените си стандарти и онези на Холмс, на Франкфуртер и останалите. Той беше сър Галахад и най-големият му страх беше, че няма да открие Свещения Граал.

Тя обожаваше и уважаваше този мъж, честен и отдаден на принципите си, а не на властта и личното щастие. Той беше всичко онова, което Макс не беше. Каква ирония! Лайза трябваше да предаде Сам Труит и да опетни обичаните от него бронзови статуи. За миг я обзе такъв срам, че не се осмели да го погледне в очите.

Той я поведе към вратата и взе сакото си, за да се отправи към кабинета на Шефа.

— Почакайте! — извика той в последния момент и тя се сепна.

„Какво става? Да не би да вижда в мен? Или чете мислите ми?“

— Съвсем забравих да ви попитам коя от областите на правото ви интересува.

С типичната си самодисциплина Лайза Фримонт отпъди чувството за вина и страх и каза:

— Въздухоплаването винаги ме е очаровало.

ДО ВЪРХОВНИЯ СЪД НА СЪЕДИНЕНИТЕ ЩАТИ

ГЛОРИЯ ЛОБАХ, лично и като наследник на починалия Хауард Лобах и други

Молители

Срещу

„Атлантика Еърлайнс Инк.“

Ответник

МОЛБА ЗА ПРЕРАЗГЛЕЖДАНЕ РЕШЕНИЕТО НА АПЕЛАТИВНИЯ СЪД НА ЕДИНАДЕСЕТИ ОКРЪГ НА СЪЕДИНЕНИТЕ ЩАТИ

Молба за ново разглеждане

Представени въпроси

1. Дали приетият през 1978 година Акт за отмяна на държавното управление на въздушния транспорт пречи на ищците да претендират по Закона на Флорида за непредумишлено причиняване на смърт за смъртта на съпруга й в самолетна катастрофа и дали съществува такава федерална възбрана, според която ищцата няма право на съдебно дело за парично обезщетение за понесените щети.

2. Представила ли е ищцата достатъчно доказателства за проява на небрежност от страна на ответника, за да препятства влизането в сила на Обобщеното решение и да позволи на съдебното жури да обсъди този въпрос.

Причини за преразглеждане

Предишните решения: а) радикално се отклоняват от определения закон; б) нарушават предписанията на Конгреса; в) освобождават правонарушителя от отговорност. Така се достига до недопустимо и ужасно решение по дело, в което става дума за смъртта на почти триста души.

С уважение:

Албърт Голдман, адвокат

[1] Термин от американския футбол: изпълнение на дълъг пас към играч в благоприятна за вкарване на гол позиция. — Б.пр. ↑

[2] Френски протестант и реформатор (1509 — 1564). — Б.пр. ↑

[3] Томас Хобс (1588 — 1679) — английски социален философ, автор на „Левиатан“. — Б.пр. ↑

5.

Глутница кучета

„Разкажете ми що за човек е Лайза Фримонт?“

„Не, личността на Лайза Фримонт няма да ти хареса, но аз мога да се променя. Искам да повярвам в цветистите фрази за дълга, правосъдието и принципите. Сам, искам да приличам на теб!“

Не искаше да бъде като Макс. Беше разгневена от опитите му да я манипулира.

„След всичко, което съм направил за теб, не смяташ ли, че ми дължиш поне това?“

„Не, това не.“

Случва се понякога в живота на човек негово решение да се отрази върху всичко останало. Кривваш по някой страничен път и никога вече не се връщаш на магистралата. Не, все още не бе късно да играе открито и този път Макс няма да може да каже нищо, с което да промени решението й. Щом се прибереше, щеше да му го каже. Не само че нямаше да се опитва да въздейства на съдията Труит, за да гласува в полза на „Атлантика“, но щеше да откаже дори да подготви материалите за процеса.

Мобилният й телефон иззвъня и я стресна. Беше Макс, който се чудеше защо не се връща у дома. Каза му само, че е получила работата, останалите новини остави за по-късно.

Макс не я поздрави, само изсумтя, сякаш не бе постигнала кой знае какво.

„Като че ли всеки ден бедно момиче от Бодега Бей, избягало от дома си и работило като стриптийзьорка, момиче без никаква перспектива, бива прието за адвокат сътрудник във Върховния съд на САЩ.“

Тя вече имаше бъдеще, достъп до най-големите и най-добрите юридически фирми. Преди да приеме работата във Вашингтон бе интервюирана от една чикагска фирма, която имаше офиси в Лондон, Париж, Москва и Рим. Не й ли бе казал единият от съдружниците да му се обади, когато приключи стажът й? Е, добре. Само след година можеше да полети натам.

Юридическите фирми се надпреварваха да наемат млади адвокати, които са седели в краката на трона.

„Хей, Макс, разбра ли? Вълкът може да смени не само кожата си.“

— Ще се върна след десет минути — каза тя. — Трябва да поговорим.

— Да — отвърна той.

В апартамента я чакаха двама мъже в костюми. Макс Уонакър блестеше в модел на Армани — черен костюм на тънки райета. Тиодор Шейкениън носеше антрацитносив провиснал костюм и кафяви обувки. Беше небръснат и от устата му висеше цигара. Лайза го изгледа с раздразнение. Не бе позволявала дори Макс да пуши в дома й. За Шейкениън знаеше съвсем малко — само че е бивше ченге от Ню Йорк и че офисът му се намира в съседство с кабинета на Макс в седалището на „Атлантика“ в Маями. След катастрофата в Евърглейдс двамата прекарваха доста време заедно.

Макс изглеждаше строг и отблъскващ.

— Познаваш Шанк, нали? — каза той и махна с ръка към шефа на охраната на „Атлантика“.

— Да — отвърна тя. — Само не си спомням да съм го канила у дома.

Макс се засмя насила и погледна Шанк умолително.

— Лайза винаги пази територията си. Като котките е.

— Какво става? — попита тя.

— Остави куфарчето си и си отдъхни. Шанк ще ти обясни всичко.

Тя запокити куфарчето към Макс, който го хвана точно в мига, преди да го удари, и внимателно го положи на канапето с тапицерия от бял хаитянски памук.

— Поздравления за новата работа. — Гласът на Шанк бе дрезгав и напомняше звука на кола, която минава по скриптящи камъни.

— Благодаря. Какво става тук? — отново попита тя.

„Защо, по дяволите, Макс разпространява новината?!“

През последните няколко години Лайза на няколко пъти бе виждала Шанк, но никога не бяха разменяли нещо повече от случаен поздрав. Враждебен и грозноват, той бе с няколко сантиметра по-висок от метър и осемдесет и се обличаше демодирано като сержант Джо Фрайдей. Възрастта му не можеше да се прецени — бе някъде между четиридесетте и петдесетте. Той или имаше само един костюм, или цял гардероб, пълен със сиви костюми, които носеше с бяла риза и сиво-черна вратовръзка. Само веднъж го бе виждала без костюм — в хотелския апартамент на Макс в Париж по време на годишното авиошоу. Говореше по телефона и чудновато смесваше английски с японски. Тогава бе с дънки и по фланелка. Лайза бе поразена от големината на ръцете му. В костюм изглеждаше строен, дори слаб. Фланелката бе с къс ръкав и плътно прилепваше към тялото му. Китките му бяха дебели, а ръцете му — мощни, с изпъкнали вени. На едната си ръка имаше татуировка, изобразяваща нож, прерязващ по средата сърце.

— Точно сега ти имаш най-важната работа в нашата фирма — Шанк издиша облак дим, — а твоето начинание е под моята юрисдикция.

С нарастващ гняв Лайза се обърна към Макс. Предполагаше, че само те двамата знаят тайната. А сега тя бе начинание. Спомни си часовете по наказателно право: рекетът бе наказуемо начинание. Представи си адвокатите на ЦРУ, заровени в малкото им начинание.

— По дяволите, Макс! Мислех, че ти правя лична услуга. Кой още знае? Не си ли го написал в доклад за акционерите?

— Успокой се, Лайза. Ще ти приготвя едно питие.

Той отиде до шкафа с напитките, наля в една чаша водка върху кубчета лед и я допълни с портокалов сок от малкия хладилник, разположен в шкафа. Наля и на себе си. Ръцете му трепереха и не смееше да я погледне.

— Не искам да пия — гневно каза Лайза. — Искам да се махнете от дома ми.

Макс сви рамене и с чаша в ръка седна на канапето, очевидно доволен, че не е в центъра на дансинга.

— Този апартамент е платен от „Атлантика“ — със сарказъм произнесе Шанк. — Затова го приемам като корпоративна собственост, а вас, госпожице Фримонт — като корпоративен актив.

Лайза се опитваше да се пребори с гнева си. Толкова упорито се бе трудила, за да постигне независимост, да се освободи от всякаква опека.

— Не можете да нарушавате правото ми на личен живот по този начин! Не можете да се бъркате в живота ми!

Шанк не помръдна. Забавляваше се чудесно и я гледаше сякаш бе някакво петно или пепел от цигара върху златисточервения персийски килим.

Лайза се обърна към Макс в очакване на някакво обяснение. След напрегнато мълчание той каза:

— При създалата се ситуация бях длъжен да уведомя Шанк.

— И кого още?

— Главният адвокат, но никого другиго.

— Казал си на Флахърти? Защо просто не даде обява в „Уошингтън Поуст“?

— Флахърти трябваше да знае. Той се занимава с всички материали по делото. Мненията на всички съдии са въведени в компютър и сравнени с нашите факти по делото. Гласовете са четири на четири. Труит е нов. Той е решаващият глас. Ако го спечелим на наша страна, ще спечелим и делото. Ако не — ще загубим.

Лайза отиде до камината и застана с гръб към двамата, за да събере мислите си.

— Значи сте в голяма опасност. Чел ли е Флахърти статиите и речите на Труит? Знае ли, че още като млад преподавател е бил член на Американския съюз за защита на гражданските права? Че е работил за Корпуса на мира? Знае ли, че всяка година в Деня на благодарността поднася сладки картофи на бездомните? На чия страна мислите, че ще застане по време на спора — на страната на корпорацията или на вдовиците и сираците?

— Всеки човек си има цена — заяви Макс.

— Грешиш. Всеки човек, когото ти познаваш, си има цена, но ти не познаваш Сам Труит. Той наистина вярва в думите, гравирани върху мрамора, в човешкото благочестие, вярва в закона. Той не е човек, когото можете да купите.

— Точно затова ти, Лайза, си толкова важна. — Шанк се прокашля.

За пръв път се обръщаше към нея с малкото й име и по причини, които не бе в състояние да обясни, това й бе неприятно.

— На теб разчитаме да убедиш шефа си, че „Атлантика“ трябва да спечели — каза Шанк. — Само това!

— Когато при самолетна катастрофа умират двеста осемдесет и осем души, нещата не са толкова прости.

— Съдът от първа инстанция се произнесе в наша полза, както и Апелативният съд. „Атлантика“ не е виновна, че някакви луди кубинци са взривили самолета.

— Шанк е прав — намеси се Макс. — Съдията от районния съд отсъди, че няма проява на небрежност.

— Значи нямате причини за безпокойство, нали? Моята помощ не ви е нужна.

Шанк се засмя. Зъбите му бяха неравни като ерозирали камъни.

— Навярно не, но ни се иска да знаем, че сме си купили застраховка.

— Аз не се продавам.

— Макс ме увери, че вече ти е платено. — Зъбите на Шанк изчезнаха и той смръщи чело.

„Да върви по дяволите!“

— Макс — Лайза го изгледа с убийствен поглед — е изостанал от времето. Има нови факти. Не съм учила право толкова време, за да участвам в конспирация, която може да ме отведе до затвора. Не работя за „Атлантика“, нито за Макс. От днес съм служител на правителството на Съединените щати и нямам намерение да проституирам нито за вас, нито за никого.

— Какво?! — Макс я гледаше стъписано. — Лайза. Мила Лайза, нали сключихме сделка?

— Вече няма никакви сделки и няма да има! Вие двамата кроите планове как да попречите на правосъдието и затова искам незабавно да си тръгнете.

— Хей, Макс! Повикай ченгетата — сухо се изсмя Шанк. — Пречим на правосъдието.

Макс бързо се изправи и без да се усмихва, тръгна към Лайза, която се наежи и сложи ръце на кръста си.

— Лайза, моля те, просто изслушай Шанк — развълнувано каза Макс. — Моля те. Заради мен.

Лайза никога не го бе виждала толкова развълнуван. Имаше промяна в разпределението на властта, но защо? „Макс, та ти си му шеф. Защо се подчиняваш?“

— Давам ви пет минути — заяви Лайза. — А след това и двамата изчезвате оттук.

Макс кимна с благодарност, седна отново на канапето и взе чашата си. Шанк остави цигарата си върху една стъклена купа на масичката за кафе.

— Трябва да използваш всяка възможна законна хитрина, която можеш да измислиш, за да спечелим делото.

„Хитрина. Колко умно! Опитай се да изиграеш човек, който е сред най-умните юристи в цяла Америка!“

— В случай че не успееш да го убедиш със средствата на закона и правото — продължи Шанк, — ние имаме резервен план.

— Нима? И какъв е той?

— Макс ми показа спалнята ти. Много е красива. И ухаеща на парфюми. — Шанк се усмихна цинично.

— Ти побъркан ли си? — избухна Лайза. — За каква ме вземаш?

— Не знам. Ти каква мислиш, че си?

Лайза бе така стъписана от тона му и от обидата, че за миг остана безмълвна. Кой беше този тип, как си позволяваше да обижда приятелката на шефа си, да се разпорежда в присъствието на Макс? За бога! Тя нямаше да допусне това. Разярено се обърна към Макс.

— Нима ще му позволиш да се държи така с мен?

— Лайза, моля те…

Макс изглеждаше така, сякаш бе получил удар.

— За теб не е достатъчно, че ме внедряваш като агент в Съда, а искаш да съблазня и Труит.

— Ние се надяваме да направиш най-доброто, което умееш — намеси се Шанк.

— И какво е то? — присви очи тя. — Кажи!

Шанк се приближи до нея. Тъмните му очи я пронизваха като свредели. Лицето му бе точно над нейното. Кожата й настръхна, сякаш бе попаднала в паяжина. Едва се пребори с желанието си да побегне.

„Макс, защо позволяваш на този негодник да ме малтретира?“

Той бе застанал толкова близо до нея, че тя виждаше всяка следа от акне по лицето му и усещаше киселия му дъх. Лайза се присви и изпита осезаем страх, когато той изръмжа:

— Ти ще го изчукаш, Лайза. И ще го направиш наистина добре.

— Копеле! — Тя се обърна към Макс. — Чу ли това? То минава всякакви граници. Откога получавам нареждания от наемното ти ченге, от този лакей?

— Това ли си й казал, Макс? Че съм лакей? — Смехът на Шанк прозвуча като лай на ротвайлер.

— Слушай, Шанк — махна с ръка Макс и разля напитката си. Гласът му трепереше.

„Слушай, Шанк!“ Сякаш е изчерпан герой, облечен в смокинг и изхвърлен от някое шоу с подвита опашка.

— Изчезвайте веднага и двамата! — изкрещя Лайза.

Шанк очевидно се забавляваше.

— Е, шефе, ще си тръгваме ли? Ще опразним ли помещението?

Макс понечи да отговори, но не можа. Бе като залепнал за канапето. Смирено вдигна ръце в знак, че се предава.

— Макс загуби дар слово — каза Шанк. — Така че аз ще продължа вместо него. Ако не си ме разбрала от първия път, ще повторя. Ще чукаш съдията, докато посинее! Ще го чукаш, докато му се кръстосат очите! Ще го чукаш, докато ослепее, онемее и оглушее. Ще го обърнеш с главата надолу, ще изсмучеш силата му, ще го съсипеш напълно! И когато го зашеметиш така, че да не знае и името си дори, ще имаш гласа му, защото той ще направи онова, което ти му кажеш!

Лайза бе замаяна. Връхлетяха я горчиви спомени. Видя баща си, който й казва, че винаги може да си изкарва хляба като лежи на гръб. Спомни си мъжете от „Тайки“, които й предлагаха пачки с банкноти, за да се срещне с тях след затварянето на клуба, Крокет, който беше неин сводник и жестоко я биеше, ако откажеше да му се подчини. Тогава Макс я защити, а сега я обричаше на същото. Внезапно прозря истината — след всичките тези години Макс бе станал неин сводник!

— Накратко, Лайза — продължи Шанк с видимо задоволство, — ще обработиш съдията така, както обработи Макс, макар че с целувка и милувка би било по-добре, нали, Макс? Не беше ли по-добре преди?

— Слушай, Шанк, няма нужда от това. — Макс се изправи, но не направи и крачка, за да приближи другия мъж. Не скочи, за да събори на земята гадната свиня, нещо, което би направил Сам Труит, помисли си Лайза. Представяше си как съдията блъска тази гадина, как й чупи челюстта и цитира някои от принципите на естественото човешко право, което позволява на мъжа да защитава честта на жена си.

— Извинете ме — проточи подигравателно Шанк. — Вие сте влюбени. Рогатият изпълнителен директор, чиято съпруга не го разбира, и стриптийзьорка с невероятен коефициент на интелигентност.

Тя го зашлеви. Шумът от плесницата отекна в апартамента. И Макс най-накрая се раздвижи — заобиколи масичката за кафе, застана пред Шанк и започна да се извинява, да моли за прошка като казваше, че момичето не било разбрало за какво става дума и не е виновно.

— Млъкни, Макс! — решително нареди Шанк.

Внезапно Лайза разбра, че щом Макс се страхува от Шанк, би трябвало и самата тя да се бои. Кой все пак бе този човек?

Шанк се обърна към Лайза и каза със смразяващ шепот:

— Не си наясно със ситуацията, Лайза, и взимам това предвид. Макс те защитаваше и аз му позволявах да го прави. Не исках да го смущавам, да го карам да си реже топките на публично място и затова винаги вървях на две крачки след него като съпругата на японския император. Вече ми писна да се отнасят с мен като със задник. Трябва да разбереш за какво става дума и да оцениш както положението на Макс, така и своето собствено.

„Говори за Макс, сякаш го няма тук. Ами да! Той наистина не е тук!“

Шанк й се усмихна, но това бе усмивката на вълк, който гледа кокошка. Бързо като змия в нападение той вдигна дясната си ръка и яростно сграбчи китката й. С лявата си ръка я хвана за дясното рамо и изви ръката й назад, докато лакътят й не опря в раменете й.

— Ти не си нищо друго, освен малка мръсница, която е забравила къде й е мястото — изсъска той. — Смяташ се за умна, но ако беше такава, отдавна щеше да си разбрала какво става. Щеше да проявиш уважение. Щеше да се страхуваш.

Той вдигна ръката й още по-нагоре. Причерня й от болка.

Шанк се приведе още по-плътно към нея, прокара устни през косата й. Дъхът му беше отвратителен.

— Знаеш ли защо ме наричат Шанк?

— Това… това е името ти — отвърна тя притеснено.

— Не, името ми е Шейкениън. Шанк е острие, което срязва бързо и дълбоко. Аз съм ножът, който може да те прореже. Разбираш ли?

— Да — отвърна тя, но нищо не разбираше.

— Какво знаеш за мен, Лайза?

— Нищо — едва прошепна тя.

— Тогава ще ти кажа. Живея сам. Нямам съпруга, нямам приятели, нямам даже папагал. Но имам много време за размисъл. И така, обмислих добре коя си ти и какво всъщност дължиш на „Атлантика“. Следиш ли мисълта ми, Лайза?

Обзета от болка, тя кимна.

— Добре. — Той отпусна ръката й, но не й разреши да се отдалечи. — Обичаш ли да гледаш филми, Лайза?

Дали от болка и уплаха, или пък защото въпросът й се стори безсмислен, Лайза не продума.

— Обзалагам се, че обичаш — каза той. — Хващам се на бас, че ти харесват чуждестранни любовни филми с надписи и щастлив край. И аз обичам да гледам филми, обичам да се смея и така да забравям неприятностите си. Затова предпочитам комедии — „Глутница кучета“, „Лошият лейтенант“, „Родени убийци“. Гледала ли си някой от тях?

— Това не са комедии — чу тя гласа си.

— Напротив. Да вземем например една сцена от „Глутница кучета“. Един от бандитите хваща ченге. Иска да разбере кой от бандата е информатор. Ченгето не му казва и бандитът му отрязва ухото.

Със свободната си ръка Шанк грубо хвана ухото на Лайза и го изви.

— Сега започва веселата част. Аз вече съм го правил. Отрязах ухото на един човек десет, може би дванадесет години преди да гледам филма. А сега те гледам и си мисля, че от твоето ухо със сигурност няма да потече толкова много кръв. Не беше достоверно. Но писъците бяха истински.

„Той е луд, той ще ме убие.“

Тя познаваше едно момиче от „Тайки“, чийто ревнив приятел бе срязал гърдите й, за да не може да танцува. Парализира се от страх. Ужасено въртеше очи, за да види дали Шанк не държи нож в ръката си.

Шанк пусна ухото й и със съблазнително движение плъзна ръка по врата й. Пръстите му спряха върху обицата. След това целуна врата й, плъзна език като змия и я облиза.

„Ще повърна. Господи, ако не спре, ще…“

Той прибра езика си и зъбите му притиснаха висулката към ухото й. Лайза изтръпна от ужас. Тогава той изви назад главата й и заби зъби като питбул, който се кани да разкъса жертвата си. След това пое обицата й с устни.

Тя изпищя от болка и ужас.

Макс се изправи вцепенен.

Шанк отново изви ръката над рамото й.

— Сега страх ли те е, Лайза? Сега ще ме слушаш ли?

— Моля те, моля те, спри — изхлипа тя.

— Кажи, кучко! — Той отново изви ръката й.

Лайза имаше чувството, че ще скъса сухожилията й.

— Страх ме е — проплака тя, притворила очи. Болката в рамото я зашеметяваше. — Ще те слушам.

Той я пусна. Ръката й пулсираше. Ухото й пареше и от него се стичаше кръв. Чувстваше се изтощена.

— Добре. — Шанк пъхна окървавената обица в джоба си, сякаш бе някаква резервна част. — Вярвам ти, Лайза. Когато се справиш със съдията, той ще е готов да гласува дори и за отмяна на конституцията, ако го помолиш. Свърши си работата и няма да имаме проблеми. — Той сухо се изсмя. — Не го ли направиш, ще взема и другата обица.

Каза го меко, без следа от гняв. Макс застана до Лайза и я прегърна през раменете. Краката й трепереха.

— А сега защо не поизлезете с Макс, за да ти обясни нещата? — все така тихо предложи Шанк.

Макс безмълвно я поведе към вратата. Тя бе смаяна, болеше я и не се възпротиви. В коридора се обърна. Шанк запали нова цигара и хвърли кибритената клечка върху персийския килим.

6.

Кутията за обувки

Самюъл Адамс Труит може да беше станал съдия във Върховния съд, но у дома той хвърляше боклука и разхождаше кучето — червеникавокафяв мелез между ретривър и овчарка. Името му беше Сопчопи, накратко Соп. Съдията често се препираше със съпругата си Кони — жена с благородна осанка и остър ум. На равни интервали през последните години съдията й правеше тест на кръвта и й биеше инжекции „Пергонал плюс“ точно в пет сутринта, с цел да се увеличи производството на яйцеклетки, така че с помощта на специалиста по изкуствено оплождане, чашката на Петри и божествената намеса двамата да могат да станат родители.

За съжаление оплождането „инвитро“ не бе сполучливо. След ултразвуковите процедури, след всички лекарства, които предизвикваха хаотични странични ефекти в поведението на Кони, след часовете, прекарани в кабинета, когато държеше ръката й, докато преглеждаха с ендоскоп яйчниците й, след иглите, с които внасяха оплодените яйцеклетки в матката — нищо.

За известно време, поне според Труит, тези занимания ги свързваха. Те бяха от малкото останали общи теми и интереси. Смееха се заедно на неудобството, което изпитваше Труит, когато минаваше през пълната с подозрителни жени чакалня на гинекологичното отделение и изчезваше в стаята за почивка, за да мастурбира над една пластмасова чашка.

— Как беше? — питаше го тя.

— Ръцете ми бяха студени — отвръщаше той. — Наложи се сестрата да ми помогне.

Кони му бе показвала стотици мостри от тапети, лентички, оцветени с различни бои, и фотоси от „Аркитекчъръл Дайджест“, когато обмисляха наредбата на детската стая. Сам не можеше да различи басма от кретон и като ерген няколко години бе използвал за завеси парчета от стари чаршафи, но проявяваше интерес към митичната детска стая за митичното бебе, защото това караше Кони да се чувства щастлива.

Но по-късно, след като Кони многократно не можа да постигне целта си, след главоболието и гаденето, след изпълнените с възторг надежди, последвани от дълбоко отчаяние, след като бяха платени медицински сметки за повече от двадесет хиляди долара, вече не говореха толкова често за бебета и бебешки люлки. Настроението на Кони стана непредсказуемо. Можеше да избухне в плач при вида на бременна жена или да се смее истерично в неподходящ момент.

Труит знаеше, че е ходила на лекар този ден, за да провери дали последната имплантация на оплодени яйцеклетки, наричана на жаргон „преембрио“ от доктор Колстоун, е дала резултат.

„Господи, дано да е бременна!“

Сам Труит искаше да бъде баща. Искаше Кони да бъде щастлива, искаше да запазят брака си. И трите неща бяха в опасност.

Току-що бе напъхал издута торба с боклук в пластмасовия контейнер на тротоара, бе разходил Соп, бе го нахранил и изчеткал и му каза колко съжалява, че в околността няма птици, които да преследва.

Труит отвори вратата на черната желязна ограда, която водеше към онова, което наричаха свой преден двор. Бе един правоъгълник, обрасъл със суха трева, не по-голям от единично гробно място. На една пресечка от тях бе изкуственият канал „Охайо“, където туристите караха лодки или се разхождаха или тичаха по пътеката с гигантски платани и върби.

Тясната градска къща бе широка само осем метра, с пет метра по-къса от полета на топката, когато я подаваше нападателят, но пък се извисяваше на три етажа. Кони я наричаше „кутията за обувки“.

И все пак се намираше в Джорджтаун, точно там, където тя искаше да живее! В Джорджтаун бе живяло семейството й по времето, когато баща й бе сенатор от Кънектикът. Къщата на сенатора бе три пъти по-голяма от тяхната, но навремето имотите са били по-евтини, а наследството на майка й бе осигурило на баща й не само кариерата, но и начин на живот, доста по-различен от този, който можеха да си позволят избраниците в Сената.

Труит изкачи двата реда стъпала до спалнята, обзет от силно желание да разбере какво е станало на прегледа, но в същото време и доста изнервен. Тя седеше пред тоалетката, гримираше се и очевидно не забелязваше присъствието му.

„Щом мълчи, значи ли това, че е бременна? Не! На съпруга не е разрешено да прави неблагоприятни заключения само защото жена му отказва да даде показания.“

На тридесет и осем години Кони бе пленителна жена с изящна фигура, а маниерите и стойката й говореха за отлично възпитание и скъпо струващо образование. Труит направи стъпка встрани, за да я заобиколи, без да бутне лакътя й.

— У дома имах своя собствена стая — заяви тя вместо поздрав, сякаш бе прочела мислите му за тесните граници на градската им къща.

„У дома.“

Домът беше в Уолтам, Масачузетс. Домът беше там, където бяха похарчили стотици долари за не напълно щастливия си брак. Домът не беше тук, където живееха в момента.

— Живеем в края на деветдесетте — отвърна той. — На мода са малките жилища. Прочетох го в „Ю Ес Ей Тудей“.

— Сам, ти не четеш „Ю Ес Ей Тудей“.

Тя не отделяше поглед от огледалото и мажеше устните си с някаква лъскава течност. Какво ли бе станало с обикновеното червило? Той не беше в крак с дамската мода. Би могъл да каже какво е закусвал Том Пейн в деня, когато е написал „Това са времена, които подлагат на изпитание човешките души“, но не бе забелязал какъв е тоалетът, с който миналата събота жена му беше в „Кенеди Сентър“, където по случайност бяха гледали пресъздаването на пиеса от 1776 година. Не би могъл да каже и имената на двете двойки нейни, не негови приятели, с които „бяха споделили“, по нейните, а не по неговите думи, вечерята след представлението. Той заобиколи леглото и отвори вратата на онова, което брокерът на недвижими имоти бе нарекъл „вграден шкаф“. Там не се побираха дрехи на хора, чиито рамене бяха по-широки от стандартно приетите. Дрехите на Кони заемаха нейната и по-голямата част от неговата половина. Той се съблече и остана по бельо, разбута няколко от роклите за коктейл и окачи костюма си. Обзет от клаустрофобия, Труит нямаше желание да заобиколи Кони с танцовата стъпка на Емит Смит, така че приседна на ръба на леглото, върху покривката, изпъстрена с рози и зюмбюли, и погледна жена си в огледалото. Накрая не издържа и попита:

— Какво стана днес?

— Обядвах със Стефани. — Очите й срещнаха неговите в стъклото.

„Възражение! Не е отговор. Ваша Чест, моля наредете на свидетеля да отговори на въпроса!“

— Строят павилион за гости в задния си двор — продължи Кони.

Труит обмисли новината. Как трябваше да отговори един съпруг на съобщението на жена си, че сестра й прави павилион за гости в задния двор на атрактивната си къща, чиято стойност надвишава два милиона долара? Че ще бъде прекрасно допълнение към ваната за хидромасаж „Джакузи“, басейна и сауната? Че е прекрасно да си съпруга на лобист, чиито претенции за слава се основават само на факта, че е зет на бивш сенатор, и това му осигурява осемстотин и петдесет хиляди долара годишно, пет пъти повече от заплатата на съдия във Върховния съд?

— Павилионът е хубаво нещо — предпазливо изрече той.

— Показа ми плана. Има газов грил, микровълнова печка, голям хладилник, плюс машина за сладолед и мокър бар с два крана за бира.

„Защо протака толкова? Ще бъда ли баща, или не?“

— И без увеселително влакче?

— Не е нужно да бъдеш саркастичен — каза тя. — Нито сноб.

— Какво?!

— Отвратителен сноб.

— Какво искаш да кажеш? Че гледам отвисоко на хора, които са по-добри от мен?

— Не, ти гледаш отвисоко на хора, които постигат цели, които ти намираш за… — тя замълча в опит да намери точните думи — … непоследователни или фриволни.

— Отправям молба. Признавам се за виновен. Каква е присъдата при повторно нарушение?

— Живот! Без право на обжалване.

Труит с удоволствие се засмя. Това беше старата Кони. Животът им наподобяваше фехтовка с непрестанно кръстосващи се шпаги. Понякога той копнееше за миналите дни, когато двамата се смееха и се състезаваха в остроумие. Обикновено печелеше Кони.

Той гледаше как жена му вдигна нагоре косата си в невъобразима купчина, която закрепи с няколко сребърни шноли. Обикновено Кони носеше косата си спусната от двете страни на главата и приличаше на студентка в колеж. А сега, с вдигната коса, имаше величествен вид — като принцеса; с дълъг и слаб врат, издадени скули и безукорна, гладка като порцелан кожа.

Той се замисли над същността на отношенията им. Обичаше ли я? Може би не изпитваше изпепеляваща страст, но в живота им още имаше грижа и привързаност, а понякога — и топлота.

Сам Труит срещна Констанс Парам в третия й семеен дом — една лятна вила в Нантъкет. Труит беше асистент по право в Харвард, без особени интереси в политиката, но изпитваше неприязън към повечето назначени от Рейгън федерални съдии. Сенаторът Лоуел Парам бе демократ, председател на Законодателната комисия, и след като бе прочел една от филипиките на Труит в „Ню Рипъблик“, започна да го кара да съставя въпроси за назначените юристи, за които се предполагаше, че са неквалифицирани.

Макар че Труит не бе съзерцателен тип, той се замисли за силите, които го свързваха с Кони. Констанс Парам бе с осем години по-млада от него и когато се запознаха, се дипломираше по история на изкуствата. Спомняше си мигновеното привличане, което изпита, щом видя дръзката брюнетка с бърза мисъл и смъртоносен език. Тя бе наследила англосаксонските черти на майка си, имаше високо чело и бе получила в дар от баща си веселия смях и интелигентността му. Кони издържаше на мартини, говореше умно и биеше повечето мъже на тенис.

Като се връщаше назад в спомените си Труит си даваше сметка, че се е влюбил в семейството. Сенаторът беше либерал, но не беше лигльо. Бе възпитаник на Харвард, обичаше да ловува, да лови риба и да пие бърбън. Съпругата му бе потомка на пуритани от Масачузетс, които бяха натрупали богатството си в текстилни фабрики в Ню Ингланд и бяха проявили предвидливостта да вложат парите си в имоти в Аризона преди бизнесът им да отстъпи в надпреварата с чужденците. Алис Парам обожаваше съпруга си, а той отвръщаше на обичта й с уважение и привързаност. Констанс Парам бе израснала сред богатство и привилегии; бе учила в Европа по специалност, която изискваше да пребивава в Париж, и бе живяла сред безкрайна върволица от ухажори от семействата на Кабът, Лодж и Кенеди. И нито един Труит!

— Ще бъде добре за децата.

— Какво?

— Машината за сладолед. Може би и крановете за бира, доколкото знам.

— Какво имаш предвид? — Кони бе разгневена.

— Само че павилионът е добро решение за децата на сестра ти, нашите племенници — малкия русокос взвод добре гледани завоеватели от Вирджиния.

Всъщност бяха само четири, всички със скоби на зъбите, всички в частни училища. Всеки имаше собствени коне в собствени обори. Частните учители сами по себе си бяха поразителни. Харолд Белоус, зет му, имаше имение от триста и двадесет декара във Вирджиния. В основата на просторната къща имаше кръчма в английски стил — с оцветени стъкла и дървена ламперия, свалена от една кръчма в Котсуолдс. За Труит тя въплъщаваше грозната същност на американското печалбарство. Мебелировката бе взета от място, където се бяха забавлявали жителите на цяло селище, а сега до стария дървен бар, покрит с многобройни петна от разливана бира, присядаха, и то рядко, свръхзадоволени апологети на производителите на захар или петрол и — Бог да им е на помощ! — производители на оръжие.

— Ти ме нападаш — каза сърдито Кони.

— Какво?! Как?

— Напомняш ми недостойно и малодушно, че аз не мога да имам деца, че тръбите ми са съсипани, но твоята сперма е върховна. Ти си първокласна американска машина за производство на сперма със съпруга, която не може да зачене.

„О, не! Господи, не!“

Сърцето му спря. Тя бе отговорила на въпроса на деня, на цялото десетилетие, на живота им. Той приближи тоалетката и я прегърна. Раменете й бяха студени като парчета лед.

— Кони, съжалявам. Много съжалявам.

Тя срещна погледа му в огледалото.

— Ако наистина съжаляваше, нямаше да използваш децата на Стефани, за да ме унижиш.

Той се запита дали във всеки брак има по някоя незаздравяваща рана.

— Не съм. Само поведох разговор за разглезените ни племенници и проклетия павилион, който сигурно е по-голям от нашата къща.

— Точно така. Ти ме нападна точно заради павилиона. Мислиш, че омаловажавам парите, които получаваш в сравнение с Харолд, и затова използва децата да ме нараниш, да ми напомниш, че съм непълноценна жена.

— Не! Кълна се…

— Вината е колкото моя, толкова и твоя — продължи атаката си тя. — Ти беше копелето, което ме начука на острова и аз забременях.

Жестокостта на думите й го стъписа. Кавгите им ставаха все по-свирепи, нападенията на Кони — все по-безмилостни.

— Кони, какво мога да ти кажа? Не си непълноценна. Ти си блестяща, умна жена, която спира дъха на всекиго, а на мен не ми пука колко пари получава Харолд. Не ме интересува дали ще покани в проклетия си павилион Смитсониън или „Червенокожите“ от Вашингтон да играят в задния двор. Нека забравим за това.

Видя в огледалото как очите й плувнаха в сълзи. Край на закачките за този ден.

Тя върна спомените, които заплашително висяха над главите им като очаквана в лятна буря гръмотевица. Навремето Кони тъкмо завършваше дипломната си работа върху френския импресионизъм. Бяха започнали да се срещат и една августовска нощ, след като бяха плували в студения океан в тъмнината около остров Нантъкет, те се увиха в едно одеяло на плажа и се любиха. Труит още си спомняше соления й вкус, дългата й мокра коса, паднала върху лицето й, и своето тяло, което се търкаше в нейното със силата и страстта на нов любовник.

„Господи, колко топлина излъчваше всеки от нас!“

Представяше си сливането на телата им, скърцането на пясъка и звука на прилива. Виждаха само звездите, изгряващата луна и огъня в очите си. Какво ли не би дал, за да върне това преживяване! От много повече време, отколкото си признаваше, те се любеха нередовно и небрежно.

Но тогава… Боже! Тогава сексът бе в синхрон с вълните. Сам бе извикал името й, то се понесе над морския бряг и той избухна в тялото й. Зад притворените му очи блестяха огнени точици.

Бе го направил без предпазни средства и Кони вече не се обръщаше към него с „мили мой“, а го наричаше „копелето, което ме начука на острова“. Всъщност Сам си бе сложил презерватив, но той се скъса, защото бе пропуснал да отстрани въздуха от върха и презервативът направо се взриви по време на необузданото им съвкупление.

Кони забременя. Това бе първата им криза, която щеше да предизвика всички други. Точно както физиците обясняват популярно теорията за хаоса. Че ако пеперудите в Бразилия плеснат с криле, могат да предизвикат тайфун над Тихия океан. В техния случай експлозията в Нантъкет предизвика заледяване в Джорджтаун петнадесет години по-късно.

Тогава и двамата се справиха със ситуацията учудващо добре. Тя бе решителна и зряла.

Той й каза, че решението е в нейните ръце. И наистина, като мъж тогава, а в този миг и като съдия, смяташе, че всичко зависи от желанието на жената. Не стана дума за женитба. В крайна сметка те почти не се познаваха. Но ако вземеше решение да роди детето, той й обещаваше пълната си подкрепа. Щеше да ги посещава — нея и бебето, да купува подаръци за рождените дни и дори да се погрижи за колежа. Бе си поставил най-високата оценка за хипотетичните си родителски умения, които бяха много по-добри от противозачатъчните.

Абортът бе бърз и без видими последици. Е, не се размина и без психологически проблем. Кони изпадна в депресия. Той се чувстваше виновен. Не бе се замислял тогава, но изглежда, че и двамата се бяха впримчили в съдбовна връзка. Не би могъл да я изостави! Бе попаднал в паяжината на нейната потиснатост и сред плаващите пясъци на незадоволимите й желания.

Ожениха се половин година по-късно. Фалшивата близост, която ги свързваше по времето след аборта, се изпари. По причини, които нито те, нито лекарите проумяваха, тази атлетична, здрава и любеща се всяка нощ двойка не можеше да създаде дете. Няколко години по-късно узнаха, че абортът е причинил инфекция, която е повредила маточните й тръби.

Усложниха живота си. Като невидим призрак над тях бе детето, което така и не се появи. Дори не си изградиха илюзия, не създадоха дете на фантазията си, което да ги поддържа. Съвместният им живот бе започнал с акт на зачеване на брега на океана и отхвърляне на нежеланото дете или — както биха се изразили баптистите на Сам — с акт на библейско възмездие. Изплакаха море от сълзи в опита си да повторят едновремешния подвиг.

— Знаеш ли какво ме вбесява най-много? — най-сетне запита тя.

„Всичко“ — помисли си той.

— Фактът, че ти не виждаш връзката между думите и чувствата си.

Трябваше да излезе някъде. Само за минута спалнята се бе смалила. Той се изправи и се опита да се измъкне, промъквайки се между леглото и жена си, но удари пищяла си в отворената врата на тоалетката.

— По дяволите! „Плеси срещу Фъргюсън!“

Когато бе гневен, Сам ограничаваше богохулството си като споменаваше най-страховитите присъди на Върховния съд. Сопчопи излая.

— Казах ти, че къщата е много малка — заяви Кони, докато той подскачаше на един крак.

Семейството на Труит притежаваше фермерска къща близо до Уолтам — къща на повече от двеста години. Тя бе поне десет пъти по-голяма от тяхната, както неведнъж му напомняше Кони. Земята им бе на седемдесет и два декара. От едната страна границата беше поточе, а от другата — езеро с патици. Но Кони бе нещастна и там и винаги се оплакваше, че къщата е твърде голяма, твърде стара и твърде далеч от Бостън.

Вашингтон бе тяхното приближаване към големия град. Приеми в посолствата, вечери в „Ситронел“, скитане и покупки из антикварните магазини.

Сам Труит не се интересуваше от вечерни тоалети, нито от соте с гъши дроб и смокини, варени в сос с портвайн. Допадаха му обикновените неща. Обичаше да обуе срязани дънки, да хапне печена мексиканска риба и варено блатно зеле — все неща, които го свързваха с детството, прекарано в Евърглейдс. Цели тридесет години му трябваха, за да научи, че така нареченото „блатно зеле“ в изисканите ресторанти се сервира под името „палмово сърце“ и струва цели осем стотачки. За вечеря обичаше да похапне поне половин килограм яхния. Майка му разцепваше палмовото дърво с мачете и вареше гозби с шкембе или свински бут в огромен казан на открит огън. Хранеха се на маса за пикник под един дъб, а около тях пърхаха зеброви пеперуди, които предизвикваха тайфуни, предполагаше той.

Вашингтон трябваше да вдъхне нов живот на брака им, може би да предизвика магическото зачеване, с което не се справиха на север. Така или иначе, очакваха, че преместването ще ги сближи.

„Два скорпиона в кутията за обувки.“

Той предпочиташе откритите пространства на мочурищата, където бе израснал. Кони пък упорито наричаше Евърглейдс „Блатото“, въпреки че той нееднократно поясняваше, че това е широка около девет километра бавно течаща река. Предната пролет, веднага след като го назначиха във Върховния съд, той се върна във Флорида за „Деня на Сам Труит“ — празник, какъвто местните хора не бяха виждали, ако не се брои годишният фестивал на морската храна. Доброволният отряд пожарникари водеше парада, следван от училищния оркестър. Пухтящият трактор на Джон Дийр влачеше Сам и Кони по Конч авеню сред море от моделирани с хартия колони, изобразяващи Върховния съд. Кони се задушаваше от дима на трактора, който се виеше във влажния въздух.

Труит произнесе реч в горещината на Фишърменс Хол, като проследи своя успех, чието начало бе поставено в Тен Таузънд Айландс. Кони бе облечена в жълта лятна рокля и си вееше със сгънат плакат; оплакваше се от жегата и ровеше из чинията с пържена риба и из лимоновия пай, които поливаше с леден чай. По-късно Сам, с бутилка текила в ръка, и неколцина стари приятели, вече рибари с мазолести ръце и присвити очи, се надлъгваха за случки от детството и кой е построил най-бързата моторница от счупени самолетни витла и стари двигатели от шевролет.

Труит не се бе връщал у дома от погребението на майка си преди осем години. Баща му бе починал три години преди нея. Докато потупваше старите си приятели по раменете, той внимателно наблюдаваше Кони, която се чувстваше не на място, сякаш се боеше да не стъпи върху нещо хлъзгаво или противно. Същата нощ, докато седяха от двете страни на леглото в спалнята си в мотела, Кони каза:

— Не знаех, че съм се омъжила за Хък Фин.

— Да, точно това си направила.

Сам съзнаваше, че Кони би била по-щастлива, ако беше омъжена за собственик на недвижими имоти, който изкарва милиони долари, докато строи в защитените райони, или за банкер, който знае курса на германската марка при отварянето на борсата всяка сутрин, за всеки, чийто приход би бил равен на желанието й да харчи пари.

Знаеше, че привързаността на Кони се изпарява с всяка изминала година. По дяволите! Той си го заслужаваше. Беше човек, който не показва чувствата си и не задоволява емоционалните нужди на партньора си. Кой би обвинил Кони, че копнее за мъж, който глези съпругата си, а не за човек, който е чужд на природата й?

И така, още преди дванадесет години Сам бе научил за любовната й афера с учителя по тенис в клуба — мил студент по право, който бе нарушил правилата на университета и се съобразяваше със собствената си етика. Двамата бяха устояли на бурята.

В началото, след като той получи назначението във Върховния съд, Кони изглеждаше щастлива. Край на досадните събирания във факултета на чаша чай с ужасни клюки и всичко това промито с воднист пунш. Животът във Вашингтон щеше да бъде различен. Но вероятно тя имаше предвид социалния живот на баща си като сенатор, който непрестанно е давал приеми и вечери в Джорджтаун. Тя не бе подготвена да приеме монашеския живот на съдия във Върховния съд. Скуката се появи бързо. Кони не бе работила дълги години, но във Вашингтон се зае с дизайн и вътрешна архитектура. Най-голямата й надежда беше, че при следващите избори няма да изберат президента от Демократическата партия. Така искаше да го накаже, защото бе назначил съпруга й за съдия, от една страна, и за да дойдат републиканците с неудържимото желание да пренареждат и наново да мебелират, от друга.

Пищялът още го болеше. Бе излязъл от спалнята и така бе обявил примирие. Седеше до малкото си бюро, когато чу гласа на Кони:

— Назначи ли трети сътрудник, Сам?

— Да — извика той, докато прелистваше бележките за първото заседание от новата сесия. — Първокласна е. Казва се Лайза Фримонт.

— Разкажи ми за нея.

Кони се разхождаше из спалнята. Двамата разговаряха, разделени от площадката на стълбището и от годините на липсващо разбиране.

— От западния бряг е. Завършила е Бъркли, Станфорд, след това една година е работила в Апелативния съд във Вашингтон.

— Калифорнийско зайче?

— Тя е дъщеря на рибар и е дяволски умна.

— Обзалагам се, че е хубава.

Би могъл да излъже, разбира се: „Грозна е като смъртта“ и още първия път, когато Кони поканеше сътрудниците му на вечеря, щеше да му отреже главата.

— Всъщност е доста привлекателна.

— Като се прибра днес, беше като на тръни.

— Бързах за тоалетната.

Тя влезе в кабинета му. Бе облякла черна копринена рокля без ръкави, бе си сложила огърлица с три реда перли и подходящи обици.

— Господи, колко си хубава!

— Погледни се! Още не си готов.

— Готов за какво? — попита той, макар да му мина през ума, че Кони се е приготвила за някакъв прием, а той е с двадесетгодишната си фланелка от „Уейк Форест“.

— За приема в Уотъргейт. Започва в седем. Побързай. Аз ще ти приготвя смокинга.

— Какъв прием?

— Благотворителен. Този, на който ни поканиха Стефани и Харолд, дори ни купиха билети, по хиляда долара единият.

— Не става дума за онзи, спонсориран от Националната асоциация на производителите, нали? — Той смътно си припомни, че бе отказал на зет си.

— Кой се интересува кой е спонсорът? В полза на болницата е. Не е политически, не се устройва от секта, безобиден е и за по-благочестив от теб съдия в гнусния Върховен съд.

— Казах на Харолд, че не може да отидем. — Той се почувства виновен, че е забравил да каже на Кони.

— Какво?! Защо?

— Националната асоциация на производителите е защитник по едно голямо дело за наказателно обезщетение, а освен това е забъркана в още половин дузина висящи искове. Освен това аз не мога да приема подарък от лобист.

— Сигурно се шегуваш. Нима ще бъдеш компрометиран, ако хапнеш от козето им сирене върху цикория?

— Не, но присъствието ми може да се изтълкува като че ли им осигурявам достъп до Върховния съд.

В едната си ръка Кони държеше чифт черни обувки, а с другата насочи четката си за коса към Сам.

— Не го прави, Сам! Не ми причинявай това! Ще полудея в тази кутия за обувки!

— Знам, че звучи глупаво и старомодно, но един съдия във Върховния съд е длъжен да живее като монах.

Той си помисли за главния съдия, който грешеше за много неща, но поне за това имаше право.

— Някои от съдиите дори не присъстват на приемите, давани от президента, заради разделението във властта. А тези, които отиват, не си позволяват нито да ръкопляскат, нито да изказват по какъвто и да било начин одобрението си.

— Това е глупаво, Сам. Ще се обличаш ли, или не?

Очите й пламтяха от неприязън.

Разочарованието от живота, който не протичаше според плановете й, се отразяваше в погледа й, в дишането й, в начина, по който бе вдигнала четката.

— Не мога, Кони. Съжалявам, но не мога!

Тя запрати четката към него. Той дръпна главата си встрани като боксьор, който се извърта, за да избегне удара на противника. Кони набързо обу обувките и приглади роклята върху плоския си корем. Погледна Сам. Устните й бяха изкривени от гняв.

— Добре, господин съдия — провлече тя. — Живейте като отшелник. Станете епископ или кардинал, или какъвто, по дяволите, искате. Не ме засяга.

После се обърна и излезе вдигнала гордо глава, като велика актриса, която изпълнява ролята на мечтите си. Токчетата й затракаха по тясното дървено стълбище, сякаш стреляше с автомат.

— Едно ще ти кажа — извика тя. — Проклета да съм, ако се съглася да стана монахиня.

7.

Сделка с дявола

Вървяха по една слабо осветена алея в Рок Крийк Парк. Макс държеше Лайза, която още трепереше. Тенискортовете бяха празни. Мъж в спортно облекло се мъчеше да удържи за каишката огромна хрътка, която го влачеше към завоя. Чуваше се само шумоленето на листата на вековните дъбове и кленове и ромонът на близката рекичка. Макс я прегърна през раменете и с бяла носна кърпа почисти кървящото й ухо. Бе я предал и само можеше да предполага колко разочарована е тя. Чувстваше се слаб пред единствения човек в света, който го бе приемал за силен. Знаеше, че я е загубил и че никога няма да бъде както преди. Това бе най-лошото, по-лошо дори и от унижението и страха, които изпитваше тя. Мислеше го за страхливец, но не знаеше истината, не знаеше каква болка и вина изпитва той, когато мисли за катастрофата. И как би могла? Той грижливо пазеше истината.

„Кога всичко тръгна надолу? Не стана изведнъж, пропадането ставаше сантиметър по сантиметър.“

— Лайза, много съжалявам. Ако можех да върна времето назад…

— Не можеш. Никой от нас не може. Ако можех, бих го върнала толкова назад, че да не те срещна.

— Лайза…

— Махни се от мен! Ако наистина искаш да ми помогнеш, извикай ченгетата. Накарай ги да арестуват този кучи син за опит за физическо насилие и телесна повреда.

Господи, вече нямаше избор! Трябваше да я пази от собствените й инстинкти. Да се опълчи срещу Шанк бе направо самоубийство. Единственият изход бе да му сътрудничи. Макс все още се нуждаеше от помощта на Лайза, но тя го презираше. Трябваше отново да я спечели на своя страна. Замисли се какво да й каже и реши да й каже истината.

— Знам, че си притеснена, но…

— Просто ме остави на мира. Върви да кажеш на оня луд, че току-що се е сдобил с билет за затвора. Ще извикаш ли полиция, или трябва да го направя аз?

— Не, Лайза, ти не разбираш.

— Разбирам, че ти не си мъжът, за който те вземах. Винаги съм знаела, че играеш бързо и свободно в бизнеса. Знаех, че не уважаваш законите, но да позволиш друг мъж да ме нарани…

Гласът й пресекна, а очите й плувнаха в сълзи.

Стомахът на Макс се сви на топка. Тя имаше право. Какво би могъл да й каже? Че има много начини да предадеш една жена, но никой не е толкова срамен като този? Бе изпълнен с такова самоотвращение и ненавист, каквито никога не бе изпитвал. Бе я бутнал на огневата линия, без да й обясни какъв е рискът. Бе пропуснал да й каже, че няма избор. Имаше само един изход, но тя още не го знаеше.

— Ако отидеш в полицията, няма да мога да те защитя.

Тя се изсмя с презрение.

— Защитата не е най-силната ти страна, Макс.

„Но аз точно това правя. Моля те да ме изслушаш.“

— Можеш да накараш ФБР да те пази денонощно, но въпреки всичко те ще те намерят.

— За какво говориш? Кои са тези „те“?

Той наведе глава. Искаше да й каже всичко, но откъде да започне?

— Не съм предполагал, че може да стане така. Ненавиждам това, което направих, и онова, в което се превърнах. Ужасно съжалявам, че те поставих в такова положение.

— Макс, дърдориш глупости. Какво си направил?

Гласът й се промени. Поне за миг гневът бе отстъпил и тя изглеждаше готова да го изслуша.

— Сключих сделка с дявола — каза Макс.

Започна с Шанк, символа на всичко ужасно, на кошмара, в който се бе превърнал животът му.

Разказа й, че като млад — през седемдесетте години — Шанк бил детектив в нюйоркската полиция. Бил член на Специалните части за разследване, които се занимавали с наркотиците. За съжаление обаче Шанк бил много по-заинтересуван как да напълни джобовете си, отколкото да преследва престъпниците. Бе се хвалил на Макс за играта на детективите от Специалните части с наркодилърите. Ако от отдела планирали да изоставят някоя следа заради недостатъчно улики, Шанк казвал на наркодилъра, че тъкмо той е в състояние да потули случая.

— Аз провалях случай, който и без това бе провален — бе му казал Шанк. — Къде е голямата сделка? Прилича на лека закачка, а не на игра.

Естествено нещата не спрели дотам. Шанк нелегално подслушвал и проследявал наркодилърите, за да разбере къде и кога ще се проведе продажбата. Той биел момчетата, намирал хероина, продавал им го отново и не подавал оплакване. В противен случай Шанк ги арестувал и ги изнудвал. Ако дилърът си платял, документите изчезвали. Но не това било най-лошото.

— Той е убивал хора — допълни Макс. — Предимно наркотрафиканти. Казва, че правел услуга на обществото.

— Свирепостта в служба на цивилизацията?!

— Какво?

— Описанието, което дава Виктор Юго на инспектор Жавер в „Клетниците“.

— Страхотно — заяви Макс, но Лайза се престори, че не е чула, и напрегнато се заслуша в разказа му за Шанк.

След многогодишни разследвания на Вътрешната полиция за бруталността и корупцията, извършвани по „сигнали на клиенти“, срещу Шанк било заведено дело за рушветчийство и други углавни престъпления. Ден преди делото свидетелите — двама души, които видели с очите си заплащането, изчезнали. Намерили ги мъртви след три седмици. Телата им били захвърлени в един камион в Ню Джърси. Група от ФБР се заела с Шанк, проследила го, подслушвала го, внимателно проверили за корупция и накрая той бил принуден да върне значката си.

— Станал бодигард — продължи Макс. — Работел за фирми, които охранявали чужди сановници. След това основал собствена фирма. Официално била регистрирана като фирма за транспортни услуги, но шофьорите били все бивши ченгета като Шанк, а клиентите — наркодилъри. Не улични продавачи, а колумбийски гастрольори, трафиканти на хероин от Азия, такива хора. Шофьорите им били бодигардове — момчета, които добре познавали града и можели да ги карат насам-натам.

По някое време, и Макс не знаеше кога и как, Шанк се бе озовал в Япония и бе започнал да работи за консорциум, инвестиращ в бизнеса на запад.

— Преди четири години, когато бях в задънена улица, те ми дадоха пари на заем.

— Какъв заем? Аз мислех, че работата е потръгнала.

Макс тъжно се изсмя.

— Да, така пише в годишния доклад.

— Ти си подправил книжата. Представил си заема като приход, а всъщност си бил на загуба. Това е измама, Макс.

— Уверявам те, че това е най-малката от грижите ми.

— Кой ти даде заема?

— По-скоро това е инвестиция, но не такава, за каквато си чела в учебниците по корпоративно право. Азиатските ми приятели не са лихвари, които искат сумата плюс два пункта. Искат половината от приходите или главата ми на дръвника.

— Гангстери ли са?

— Да, това е версията на Шанк — че инвестират и не се занимават с наркотици. Изсмукват кръвта на фирми, които са в затруднено положение. Няма никакви документи, нищо, освен че имам нови партньори, по-точно нови шефове.

— Как е името на този консорциум?

— Няма име. Няма адрес. Няма телефон. Работя с човек в Осака на име Кацушика Коширо.

— Не мога да повярвам. Навярно работиш с японската мафия.

— Японска, китайска, сицилианска — каква е разликата?

— Не можеш да научиш, ако си затваряш очите. Ти переш мръсни пари, нали, Макс?

— Предполагам, че е така. Не задавам въпроси.

— Макс, как можа? Как можа да ме забъркаш в това?

— Лайза, ти нямаш представа какво бе положението тогава.

— Не си ми казвал.

Той се замисли за всичко, което бе направил, за да спаси компанията си. За бога! Бе продал и задника си, бе лазил на четири крака, за да вземе парите. Когато бе постигнал целта си, се бе почувствал като комбинация от Доналд Тръмп и принца на Макиавели. Някъде беше чел, че Тръмп не отминавал огледало, без да се огледа и да си каже: „Ти си владетелят… Ти си върхът“. Макс искаше и двете и макар да не бе роден за кралска корона, дори не и за разнообразието на Ренесанса, се бе научил да носи корона. Без да има ореол, се бе превърнал във владетел…

„Виж ме сега. Потънал съм в дългове и животът ми виси на косъм.“

— Всичко стана, след като престанахме да се срещаме — каза Макс. — Експанзията изяде парите, които бях получил по кредитите, а рейтингът ни беше прекалено нисък. Пуснахме всички ремонтирани самолети. Цената беше съсипваща, направо останахме без средства. Акциите ни се продаваха на ниска цена и бяхме на броени дни от фалита. Тогава сключих сделката. Не бих го направил, ако имах друг избор. Щях да загубя всичко, а вече бях загубил теб.

— Какво искаш да кажеш? Че си се забъркал в криминална конспирация, защото съм скъсала с теб?

— Не, но кой знае, ако бяхме заедно, може би щеше да ме спреш.

Макс веднага съжали за думите си, за начина, по който прозвучаха, за факта, че се чувстваше раним и слаб. „Любовницата ми ме изостави и целият ми живот се сгромоляса.“ Все пак в това имаше нещо вярно. Лайза бе първа година студентка по право. Още си спомняше решителното й изражение, когато му заяви, че времето лети и че тя расте заедно с него. Бе го очаквал, но още болеше. Кой можеше да я обвини? Той имаше съпруга и две пораснали деца. С Лайза бяха заедно шест години и през този период не й бе изневерявал, ако така би могъл да се изрази женен мъж само с една приятелка. Обичаше я. Не го бе изричал често на глас, но бе уверен, че тя го знае.

И така, той я остави да си отиде. Молеше се да се върне. Състоянието й е временно, самоубеждаваше се той. Сигурен бе, че има друг мъж. Какво можеше да направи? Да я заключи в жилището й? Бе му разказала за връзката си с учителя по тенис и за младия адвокат, който й преподаваше по някаква програма в Станфорд. Никога не лъжеше, нито криеше нещо от него. Знаеше, че е срещнала човек, който си струва. Макс си спомняше, че бе пътувал до Сан Франциско, върна се в Пало Алто, седна пред къщата й в колата си и зачака. Тя не се появи през цялата нощ.

От Сан Франциско отлетя за Япония и сключи сделката. Продаде душата си и се върна у дома с чек. Така че донякъде това бе станало и по вина на Лайза. Ако не беше толкова обезумял от загубата й, щеше да се справи.

Ако тя се беше прибрала онази петъчна вечер — да сготви замразена пица или да изпере дрехите си, може би щеше да го покани да влезе. Щяха да се любят и да поговорят, вместо да пътува до Кацушика Коширо, който бе алчен като пираня и му поднесе чека на канап, увит около врата му.

Лайза се върна при него почти година по-късно. Никога не спомена кого е срещнала, нито пък какво се е случило. Беше след катастрофата. Беше различна — някак по-възрастна и вече навлязла в правото. Но и светът се бе променил. Макс се утешаваше, че тя само е пораснала, но това не беше вярно.

„Кой не се променя? Да не би аз?“

Когато отново започнаха да се виждат, младата жена бе тиха и сдържана. Старото разбирателство помежду им бе изчезнало. Но тя се бе върнала и това му се струваше достатъчно. Така и трябваше.

Той се наведе и вдигна един паднал клон. Точно пред тях притича катерица с жълъд в устата. Скочи на дървото и изчезна. Само миг напомняне, че зимата наближава. Сякаш му бе необходимо. На него му трябваше нещо повече от жълъди.

Лайза все още не разбираше добре. Някакво парченце от картината липсваше. Помъчи се да се съсредоточи, да анализира нещата.

— Каква работа върши Шанк за консорциума? — попита тя.

— Точно това се канех да ти кажа.

— И защо толкова настоява да ти помогна да спечелиш? Знам, че делото е важно, но много авиокомпании са преживявали тежки присъди. Застрахователят плаща щетите и животът продължава.

— Не е толкова просто.

„Никога не е“ — помисли си тя.

— Една година всичко беше наред — подхвана отново Макс. — Имах голям паричен приток, предимно в брой. Естествено, не бях в състояние да обслужвам заема, но нещата се завъртяха. След това някакви задници взривиха Шестстотин и четиридесет и светът се превърна в ад. Резервациите за нашите полети спаднаха с двадесет и пет процента и повече не се възстановиха. Дадоха ни под съд. Федералната администрация по въздухоплаване оповести, че имало проблеми в поддръжката и това ни съсипа. Тогава стана най-страшното. — Той сниши глас, сякаш думите бяха прекалено болезнени, за да бъдат чути. — По средата на разправиите нашият застраховател ни обърна гръб.

— Какво?! Никога не си ми споменавал. Знаех, че „Лойд“ има неприятности, но не съм чувала да е отказал изплащането на обезщетения.

— Не са отказвали. Аз прехвърлих застраховката на един тръст на Бермудите. Предполагаше се, че имат уставен капитал от един милиард долара.

— О, не!

О, да. Макс й разказа как японските му партньори искали да видят някаква печалба, защото петдесет процента от нищо не ги удовлетворявали. Той имал идея как да постъпи със стойността на застраховката. Можел да отреже половината за себе си, като се прехвърли при застрахователя на Бермудите. Имало риск, но „Атлантика“ никога не била претърпявала катастрофа. Да се плащат огромните вноски било същото като да изгориш парите. Само за едно не помислил — че застрахователят ще обяви фалит. Макс Уонакър, който се славел с острия си ум, се хванал в капана на двама австралийци. Те наистина имали застрахователна компания, но щом станала катастрофата, изчезнали.

Трагичната ситуация просто го съсипала: „Атлантика“ нямала покритие! Полет Шестстотин и четиридесет не бил застрахован. А това означавало, че обезщетението в размер на пет милиона долара било всичко, с което разполагал, и така щял да срути фирмата.

— Японските ми приятели ще загубят всичко.

— Колко е това? Колко им дължиш?

— В началото бяха двадесет и пет милиона, с които поддържах дейността. След няколко месеца получих нови двадесет и пет милиона. А след катастрофата получихме истински кръвоизлив и трябваха много пари, за да запушим раната. Аз се обаждах на Коширо и парите продължаваха да текат. Японците нямаха друг избор — или това, или щяха да изгубят всичко. Сега общата сума възлиза на двеста и десет милиона.

— Господи!

— Да, много е, особено като се доберат до мен. Шанк е кучето, което използват за нападение. Шеф на сигурността е само титла, която измислихме, за да обясним присъствието му. Той ме следи и на практика ми нарежда какво да правя. В основни линии задължението му е да прибере парите им като провали фирмата или продаде акциите. И за двете е нужно да спечелим делото.

— Не разбирам защо трябва ти да отнасяш всичко — каза тя. — Тяхна е грешката, че са ти позволили да откажеш застраховката при „Лойд“.

— Не са те, Лайза. Те не знаят. Това беше тайната ми.

„Господи! Най-сетне всичко става ясно.“

— Макс! О, Макс!

Беше смаяна. Как бе могъл да поеме такъв риск, да прави грешни стъпки — една след друга! Първо се бе свързал с чуждестранните рекетьори, а след това и застраховката… Гневът отстъпи място на съжалението. Този мъж, който я бе спасил от улицата, бе загубил жизнеността си, бе се превърнал в празно чучело. С внезапен жест тя го прегърна и притисна главата му към рамото си. Нямаше нищо общо с романтиката или с любовта — бе само жест на съпричастие. Толкова неща бяха посрещали заедно, а сега и това…

Тя пусна главата му и го изгледа изпитателно. Изглеждаше остарял. Очите му бяха подпухнали, челото му — в бръчки, а раменете му висяха отпуснати. Насили се да разсъждава като адвокат. Макс имаше неприятности и се нуждаеше от помощта й. Как да му помогне, без да компрометира новопридобитите си принципи?

— И няма никакви документи? — запита тя. — Записки, бележки? Нищо?

— Не. Пък и каква ли би била разликата?

Лайза замълча. Бе се стъмнило. Духаше студен вятър, а тя още бе облечена с дрехите за събеседването. Рамото я болеше от мъчението, на което я бе подложил Шанк.

— Заемът вероятно е отменяем.

Макс сухо се изсмя.

— Лайза, мила Лайза, университетът е размекнал мозъка ти. Какво стана с уличните хитрини? Това дело няма да се гледа в съда. Аз съм една от страните. Шанк просто ще направи суши от мен.

— Значи той искаше това да разбера?

„Главата на Макс върху дръвника!“

Не беше нито метафора, нито хипербола, беше самата истина!

— Ти си част от нещата. Шанк е убеден, че ти няма да побегнеш, ако разбереш, че съм в опасност. Кълне се, че ще придумаш Труит.

„По дяволите!“

Животът бе нечестен. Това не бе нейната битка, не трябваше да се занимава с това. Искаше й се да побегне от Макс, от Шанк, който я плашеше със сенките от миналото. Можеше да се върне в Калифорния, да отиде в Тасмания. По дяволите съдийският стаж!

— Прав ли е Шанк? — Гласът на Макс прозвуча умолително. — Ще ми помогнеш ли?

— Скъпи Макс, аз се старая да загърбя миналото.

— Няма да те моля, Лайза.

„Напротив, ще го направиш. Точно това правиш!“

— Нуждая се от помощта ти повече отколкото от всяко друго нещо на света. Ако означавам нещо за теб… — Той я изгледа преценяващо. — Ще ме оставиш ли?

Лайза не бе мислила за него по такъв начин, но все той я направляваше, нали?

„Искам да започна нов живот и това, което означаваш за мен, е равно на онова, което дължа на себе си. Ще се измъкна от старата си кожа!“

Но този човек навремето бе за нея единствената личност на планетата и тя не можеше да му обърне гръб. Предната нощ Макс бе казал, че само е маркирал пътя, а тя сама се е изкачила нагоре.

„Ти се изкачи съвсем сама.“

Лайза добре съзнаваше, че не би се справила без неговата помощ. Очите й плувнаха в сълзи.

— Не, Макс, няма да те оставя — изрече тя с омраза към себе си.

„По дяволите! По дяволите! По дяволите! Не мога да го изоставя!“

Щеше да остане и да направи каквото е необходимо, за да получи гласа на Труит. Щеше да изплати всичките си дългове… Заедно с лихвите.

— Макс, ти веднъж ме спаси и завинаги промени живота ми. Няма да те оставя сам.

За миг напрежението му сякаш изчезна и той се усмихна:

— Страхотно! Може би ще можем да започнем отначало. Този път ще направим нещата така, както трябва.

— Макс, недей, моля те. Ще направя всичко, каквото мога, но щом делото свърши…

— Само ме чуй! Децата ми са вече големи, Джил не се интересува дали съм си у дома, или не. Мога просто да сложа край…

Той се накани да се впусне в приказки за новия им живот, развълнуван, облекчен и изпълнен с надежди… но Лайза още чуваше думите му в ушите си: „Ти си част от това“.

— Можем да си купим местенце на плажа — говореше Макс. — Можем да се оженим и…

— Какво искаше да кажеш с думите, че и аз съм част от това? — прекъсна го тя.

— Какво?

— Преди малко каза, че Шанк държал да знам в какви неприятности си се забъркал и ти каза, че съм част от това.

— Да.

— И какво е останалото?

Макс не искаше да отговаря. Дори не искаше и да мисли на тази тема, но Лайза бе задала въпроса и той й дължеше отговор. Може би трябваше да й каже отговора още преди половин година, още преди академичният живот да размъти мозъка й.

— Мислех, че е ясно. Мислех, че вече си проумяла.

— Какво?

— Ако загубим, Шанк ще убие и теб.

8

Чиракът магьосник

Трябваше да го направи. Нямаше избор. Шанк така я бе уплашил, че тя се чувстваше съсипана. Предната нощ я бе обзело безсъние, което се редуваше с кошмари — присънваше й се човек без лице, който остреше дълъг колкото крак бръснач в кожена лента, която ту се появяваше, ту изчезваше под острието. Зад картонената маска мъжът промърмори, че била хубавичка, с малки уши, и се изсмя пронизително. От този звук тя се събуди.

Нищо не можеше да направи. Дори и да отидеше в полицията, какво щеше да каже?

„Участвам в заговор, който има за цел да корумпира съда и щом се отказах, животът ми попадна в опасност.“

В най-добрия случай щяха да я уволнят, в най-лошия — да я лишат от адвокатски права. Не. В най-лошия случай Шанк щеше да я убие.

И така, щеше да го направи заради Макс. И заради себе си. После щеше да бъде свободна.

Нямаше да е лесно. Делото плачеше да го анулират. Дори статистиката бе против нея. Обикновено съдът анулираше осемдесет процента от делата, които се съгласяваше да изслуша.

Чудеше се как да постъпи.

„Все пак става дума само за едно дело. Ще се справя някак.“

Опита се да мисли за бъдещето, за живота след „Атлантика“, живота след Върховния съд. След година можеше да получи блестящи препоръки от своя съдия и да го нарича не „съдия Труит“, а просто Скрап. След това щеше да приеме работата в онази чикагска фирма и да се прицели в някой от европейските им офиси.

Такива мисли я безпокояха, замъгляваха съзнанието й и я разсейваха. Не можеше да се съсредоточи върху дузината книги, разпръснати по полираната маса в библиотеката на третия етаж на Върховния съд. Носеше костюм от три части на Калвин Клайн, който бе дяволски скъп. Сакото беше с остро деколте, в стоманеносиньо, смес от вълна и найлон. Бе го облякла върху светлосива копринена блуза и копринена пола в подходящ цвят.

Лайза погледна към отворения пред нея том с анотации на Върховния съд, но мисълта й се рееше над огромния океан. Тихият океан! Тасмания!

Тасмания бе символ и тя го съзнаваше. Краят на света. Бягството. Беше в шести клас, когато за пръв път прочете за островите. Нова Гвинея, Нова Зеландия, Бора Бора… Тасмания. Беше в шести клас, когато пияният й баща нахлу в банята, докато тя се къпеше във ваната. Искаше да изтрие гърба й, но тя отказа. Той промърмори нещо в смисъл, че била същата като майка си. След това Лайза се къпеше само когато баща й не бе у дома. Мисълта за Тасмания бе като пътешествие в чужда галактика. Толкова екзотична, толкова далечна, толкова сигурна… Нямаше нужда от друга черупка.

За миг й се стори, че надушва цигарен дим. Не. Беше само спомен. Тогава, когато усети цигарения дим, бе дванадесетгодишна, унесена в детските си мечти. Отвори очи и видя светещия край на цигарата и силуета на мъж, застанал в края на леглото й.

— Татко?

Хари Фримонт приседна, смачка цигарата с мазолестите си пръсти и я хвърли на пода. Облегна се назад и отметна бретона й.

— Ти си се прибрал — сънено промърмори момичето.

— Мъжът цял ден гони рибата, прибира се у дома и открива, че няма вечеря.

— Искаш ли да ти направя макарони със сирене, татко?

— Ти си татковото момиче, нали? — В дъха му се усещаха миризмите на бърбън и цигари, дрехите му смърдяха на риба и пот.

Искаше да бъде малкото му момиче, но начинът, по който я гледаше, я плашеше.

— Ти приличаш на мама, но няма да станеш дебелана като нея. — Той прокара пръст по челото й, после надолу по носа и устните.

Тя сви носле като заек.

— Мама е хубава — каза Лайза.

— Заспала е на верандата. Хърка като прасе. Жените не могат да носят на пиене.

— Навън е студено, татко. Трябва да й занесеш одеяло.

— Тя не изпълнява задълженията си. Знаеш ли какво става, когато една жена не изпълнява задълженията си?

В тъмнината Лайза поклати глава.

— Вместо нея ги изпълнява малкото й момиче.

— Какво трябва още да правя, татко? Чистя, готвя и изпълнявам всички поръчки.

— Ще ти покажа, дете. — Със замах той смъкна одеялото от тялото й.

Последваха и други нощи, безкрайни нощи, цели пет години преди тя да избяга.

Пред очите й се върна картината от този ден. Бе прегърнала Грег Кингстън, всеки плачеше на рамото на другия, а тринадесетгодишното момче грабна бейзболната бухалка и започна да я моли да не си отива.

— Не си отивай — беше й казал. — Ако старецът те пипне още веднъж, ще му счупя главата. Ще я размажа.

Грег се опита да се обади на собствения си баща, но Тони Кингстън бе на пет хиляди километра от тях — в базата Хърбърт Хил във Флорида. Тогава Лайза почти не го познаваше. Все пак той бе истински мъж, а тя — седемнадесетгодишно момиче. Спомняше си снимката му в позлатена рамка на стената в хола. Бе в бойна униформа, изправен на палубата на самолетоносача, горд воин с игриви очи. За Лайза човекът от снимката казваше: „Ето така изглежда един мъж“. Сега си даваше сметка, че най-добрата част от тъжното си детство и юношество бе прекарала в дома на семейство Кингстън. Спомняше си, че бе оставала колкото може по-дълго при бабата на Грег — Мери Кингстън, пряма жена, която работеше като сервитьорка в един крайбрежен ресторант, а у дома готвеше превъзходна супа от сьомга. Лайза миеше чиниите и се грижеше за Грег, обградена от топлота, която никога не бе съществувала в дома й. Понякога, докато седяха в малкия хубав хол и сгъваха прането, Мери разказваше за сина си или само гледаха телевизия. Навремето й се струвало, че Тони никога нямало да напусне Бодега Бей, казваше възрастната жена. Още в гимназията приятелката му забременяла. Не се оженили и щом се родил Грег, момичето избягало и зарязало бебето. Тони не искал да напуска малкия град, нито да се възползва от стипендията за колежа, която му предлагали, но Мери го накарала да приеме. След това постъпил във военноморските сили — в Корпуса за подготовка на запасни офицери. По-късно се дипломирал като пилот. Мери останала у дома и се грижела за внука си.

Въпреки разстоянието, което ги деляло, Тони бил грижовен и любящ баща. Няколко пъти, когато се обаждаше, Лайза бе вдигала телефона. Понякога се чуваше и шумът на самолетните двигатели. Тони винаги питаше как е и наистина се интересуваше от отговора й.

Имаше една картина, която винаги можеше да повика в паметта си. Тони в отпуск. Слиза от автобуса от Сан Франциско с маслиненозелена платнена торба през рамо. Бе облечен в риза със защитен цвят, на врата си бе вързал червено шалче — знака на някакви специални части. Сякаш бе видяла материализиралия се образ на киногерой. Не би могла да знае, че солидният баща след години ще стане неин любовник и ще бъде единственият мъж, когото ще обича. И как да не обичаш човек, който е готов да заплаче, когато разказва за цивилните, които е убил по време на войната в Залива. Откъде да знае, че той винаги ще е до нея… До деня, в който умря.

В деня, когато Лайза избяга, Тони не си бе вкъщи. Само Грег бе там и я защити, стиснал бейзболната бухалка. Бе целунала момчето за сбогом и бе тръгнала към Сан Франциско, където заживя заедно с Крокет в пълен с хлебарки апартамент в Дейли Сити. Със себе си бе взела плаката на Тасмания, на който се виждаше водопадът Гордж. Този плакат отдавна бе скъсан и тя окачи друг над бюрото в кабинета си във Върховния съд. Върху новия плакат бе направен монтаж от различни снимки на крайбрежието — Носната дупка на кита, Дяволската кухня и Тасманската арка. Символите трудно умират. Може би някой ден щеше да отиде там. А може би нямаше да й се удаде възможност.

Няколко месеца след бягството на Лайза микробусът на Хари Фримонт, пълен с крадени кошове за раци, излетя от Крайбрежната магистрала и падна върху скалите. Много пъти като в забавен каданс тя си бе представяла как колата пада и лети двадесет и три метра преди да се стовари върху камъните. За разлика от филмите, експлозия не бе последвала. Както й бе казал по-късно следователят, баща й е бил в съзнание — имало следи, че се е мъчил да извие притискащия го като в капан метал — преди да умре от загуба на кръв. Значи има Бог, мислеше си тя и се надяваше да не е бил пиян.

Лайза бе още студентка в Станфорд, когато Тони напусна армията и започна да си търси работа в гражданската авиация. Тя живееше с Макс и му разказа за съседа си, невероятно красив герой от Войната в Залива.

„Атлантика“ се развиваше с бързи крачки, купуваше нови машини, наемаше нови екипажи. Впечатлен, Макс се срещна лично с Тони и триъгълникът бе готов. След това Лайза се раздели с Макс, а тя и Тони станаха любовници. След смъртта му се върна при Макс, без да му каже и дума за любовта на своя живот.

Лайза огледа просторната читалня, стихнала тържествено като катедрала. Огромни дървени арки опасваха залата, в извивките им бяха поставени фигури, представляващи Науката, Правото и Изкуствата. Имаше и медальони с барелефи на гръцки и римски законодатели. От тавана висеше огромен полилей. Обстановката бе изключително тържествена и изискваше уважение и почит.

В библиотеката имаше четиристотин и петдесет хиляди тома, но в момента Лайза не успяваше да задържи погледа си дори върху един от тях. Предполагаше се, че проверява за втори път използваните цитати в доклад, написан от група хора, които се опитваха да анулират постановление, забраняващо протестите в близост до клиники, в които се извършват аборти. На събранието в осем сутринта Труит бе казал на сътрудниците си, че има съмнения, че групата предава погрешно някои от съдебните решения на делата, свързани с Първата поправка. На Лайза възложи да прочете делата и да направи записки. Бе лесна работа. Дори студент във втори курс би могъл да я свърши за половин час. Защо на нея й бе така трудно?

„Шанк.“

Не можеше да спре да мисли за него и всяка мисъл я ужасяваше.

На съседната маса дундестият Джери Клайн почти се бе скрил между две планини от книги. На всеки няколко минути се чуваше възклицание, сякаш Джери правеше зашеметяващо откритие или смачкваше нахална буболечка. Виктор Васкес бе отзад в кабинета си и с помощта на компютъра търсеше какво предизвикателство да се отправи в отговор на искането на Брейди Бил, та щатската полиция да проверява произхода на стоката на всички, които продават оръжие.

Шрифтът стана неясен и Лайза разбра, че е задрямала. Имаше нужда от сън. Не можеше да се съсредоточи. Умът й прескачаше от една мисъл на друга, от една кошмарна представа на друга — от падащия самолет на бръснача в съня й.

Още от времето на катастрофата бе потискала болката си. Макс бе крил истината от нея, а и тя имаше своите тайни. Бе се върнала при Макс от отчаяние. Заливаше я болка и беше сигурна, че е в голяма опасност. Животът й висеше на косъм, а тя не можеше да направи нищо. Не се бе чувствала като хваната в капан, откакто избяга от ада, в който нейният баща бе превърнал живота й. При Крокет, който я биеше, се бе чувствала по-сигурна, отколкото при Хари Фримонт, добрия стар татко, който разтваряше краката й.

„Не е моя грешката, че си толкова сексапилно същество.“

Сега се бе сблъскала с друг вид терор.

Само при мисълта за Шанк я побиваха тръпки. Не се съмняваше, че той ще изпълни заканата си.

— Той е убиец — бе казал Макс. — И най-лошото е, че това го забавлява. Сам ми е разказвал как са биели момчетата с полицейска палка с олово. Все едно да удряш някого с тежък ковашки чук. Блъскал е хора от покривите, потапял е главите им в тоалетна чиния, изхвърлял ги е от движещи се коли.

Лайза си бе представила как се търкулва върху пътната настилка на магистралата.

— Естествено, той знае, че ще ти разкажа това — бе продължил Макс. — Той просто се опитва да те уплаши.

— Добре се справя.

Сега тя седеше в читалнята и четеше исторически справки за свободата на събранията. Опитваше се, но не успяваше да свърже решението с делото за абортите. Чу приближаващи се стъпки и вдигна поглед. Усещаше движението на хора около себе си. Беше разсеяна. Като загубена.

Погледна часовника си. Девет и тридесет и пет. Искаше да е в залата при изслушване на доказателствата.

„Хайде, съсредоточи се!“

До началото на заседанието оставаха няколко минути. Лайза влезе в кабинета си, за да вземе бележника и чантата си. Млад мъж с яке и шапка за бейзбол стоеше до прозореца и се взираше в сградата на Сената. Щом я чу, той се обърна.

— Грег! — ахна тя и се усмихна.

Прегърнаха се. Грег я вдигна на ръце и я завъртя около себе си.

— Как е бавачката ми?

— Още проучва територията. Това място е плашещо за момиче от Бодега Бей.

— Не. Ти можеш да се справиш с всичко.

Грег бе над метър и осемдесет, дългурест като върлина. Усмивката му бе завладяваща, също като на баща му. Имаше неговата добре изразена брадичка и небрежно сресана тъмна коса, която падаше върху челото му. Повече от всякога приличаше на Тони.

— Радвам се, че си тук — каза Лайза. — Притеснявах се, че си играеш на частен детектив в „Атлантика“.

— Те не убиват електрокаристи. Само пътници и екипажи.

Думите му бяха пълни с горчивина. Откакто плъзнаха слухове за пропуски в поддръжката, Грег бе убеден, че има някой виновен за смъртта на баща му, някой различен от безименните терористи.

— Трябва да се върнеш в колежа — промени тя темата с надежда да отклони вниманието му от случая.

„Не знаеш в какво се забъркваш. Трябва да те защитя.“

— Много благодаря за майчинските напътствия — с насмешка отвърна той.

Шегата бе стара. Преди години малкият Грег бе поразен от правилата на Лайза и веднъж й каза:

— Господи, така ми се иска да се омъжиш и да родиш дете. Ако станеш истинска майка, ще имаш някой друг, когото да тероризираш.

Грег имаше право. Той бе събудил майчинските й инстинкти.

— Разкажи ми за работата си — помоли Грег. — Какви са съдиите? Трябва ли да целуваш тогите им?

— Съдиите от Върховния съд са магьосници. Сблъскат ли се с невъзможни проблеми, сваряват от питието на вещиците и в него откриват магическите отговори.

— Ау! Звучи страховито. А ти какво правиш?

— Аз съм чиракът магьосник.

— Великолепно. Знаеш ли, че и аз мисля да уча право?

— Нашата сделка още е в сила. Ще те подготвя за приемния изпит, но първо трябва да станеш бакалавър и…

— Знаеш ли кой е Джо Дрейтън? — прекъсна я той.

„Ето пак! Как да те откажа от всичко това?“

— Разбира се.

Тя си спомни деня, когато Макс й донесе папките, единадесет кашона, пълни догоре с молби, разкрития, записи на свидетели и на всеки един, който имаше връзка с катастрофата. Зловещо бе да се ровиш из документите на екипажа, препоръките към стюардесите, втория пилот, бордовия инженер и накрая — папката, която предизвикваше сърцебиене — професионалния живот на Тони. Спомняше си как от нея върху бюрото й се плъзна лъскавата му официална снимка. Бе облечен с капитанска униформа. Чувствата я погълнаха. Любов и загуба, болка и съжаление. Обзе я студ при мисълта, че вече няма да го види. Бе се насилвала да спре емоциите си при вида на пилота с игриви очи и коса, прошарена по слепоочията. Бе притворила очи в няма молба да вдъхне живот на снимката. Припомни си и деня, когато се бе качила на борда на самолета, управляван от Тони. Преди излитането се бе привела над раменете му. Той й показа как да включи двигателя.

— Ако се наложи да бъдеш мой втори пилот — бе се усмихнал той. — Лесно е като две и две четири — гориво, стартер, запалване. Толкова.

„В живота тези числа не помагат. Кой ще ми покаже пътя?“

Тя прочете записките на Тони за лошите части, недобре провежданото обучение и недостатъците на осигуряващата система. Четеше думите и чуваше гласа му — лишен от емоции и решителен. Виждаше го как трака с два пръста на пишещата машина, борещ се за това, в което вярва.

— Джо Дрейтън беше шеф на поддръжката — каза тя на Грег след минута.

Многократно бе прелиствала и неговите документи и имаше чувството, че знае за него повече, отколкото знаеха адвокатите на ищците или Грег. Преди да започне работа за „Атлантика“ Джо петнадесет години бе работил за „Делта“, където имаше безупречно чисто досие. Никой не бе казвал лоша дума за него. По образование бе авиоинженер и обръщаше еднакво внимание както на чертежите, така и на поддръжката. Преди години списание „Джет Пропължън“ му бе посветило статия, защото той бе открил какви са причините за принудителното приземяване на ранните модели „Седемстотин двадесет и седем“. Бе се оказало, че вината не е на пилотите, а се дължи на грешка в проекта на опашката на машината, която предизвиквала пропадането.

— Веднага след катастрофата Дрейтън се пенсионира и ищците не можаха да го намерят — продължи Лайза. — Така че твоите теоретици конспиратори да имат много здраве.

Тя приседна върху бюрото и загледа как Грег крачи из стаята — още нещо, по което приличаше на баща си.

— Според момчетата в работилницата той си взел изцяло пенсията и изчезнал.

— Доколкото знам, това не е престъпление.

— Но ако попадне под прожекторите на прокурора, може да се покаже някое.

— Много телевизия гледаш. Това е само гражданско дело, не е криминално разследване.

„Как да го отделя от делото? Грег, върви си вкъщи! Прибери се на някое сигурно място!“

Умираше от страх при мисълта, че Грег може да се сблъска с Шанк.

— Смятам, че „Атлантика“ е скрила Дрейтън някъде, за да не свидетелства.

— Стига, Грег, вече сме говорили за това. Дрейтън не е бил налице, за да даде показания под клетва, затова са посочили главния му помощник. Какъв е проблемът?

— Ходих в съда в Маями и прочетох делото. Не е ли подозрително твърдението на „Атлантика“, че не знаят къде е отишъл Дрейтън след пенсионирането си?

— Не, но дори и да имах право, нямаше да обсъждам това с теб.

— Нали сме от едно семейство.

Тя се разсмя и го изгледа с истинска нежност, като се удивляваше колко много прилича Грег на баща си. И двамата бяха готови да се борят за идеите си. И двамата не се предаваха. И двамата бяха със здрави убеждения, упорити и съсредоточени. От Грег би излязъл прекрасен адвокат. Дали? Може би щеше да се уплаши от компромисите и сделките, които съпътстваха адвокатската практика.

— Слушай, Грег, аз трябва да се въздържам от морални съображения.

— Не си права. — Той сниши глас до заговорнически шепот. — Не разбираш ли? Ти си в състояние да помогнеш на жертвите, да им дадеш шанс.

— Би било неетично. — Лайза добре съзнаваше иронията. Грег не предполагаше, че тя работи за Макс Уонакър, не предполагаше, че има нещо общо с мъжа, когото баща му презираше. Би направила всичко, за да не разбере истината. Зарече се да го държи далеч от Макс и — преди всичко — от Шанк.

— Ако мога да открия ново доказателство — Грег повиши глас от вълнение, — ищците може би ще спечелят. Освен това, ако ми кажеш къде да го открия, обзалагам се, че федералните ще насочат фенерчетата си към задника на Макс Уонакър.

— Твърде късно е за нови доказателства — каза Лайза. — Съдът ще гледа документите на следващата сесия. Освен това какво би могъл да откриеш ти, което да не са открили адвокатите на ищците и техните следователи?

— Вече открих Джо Дрейтън.

Всъщност Джо Дрейтън го беше открил, каза той на Лайза. Някой от сервиза вероятно му бе споменал, че синът на Тони Кингстън рови наоколо. През следващите няколко месеца в Бодега Бей в дома на Мери Кингстън бяха започнали да пристигат писма без адрес на подателя с печат от Медончино, Калифорния.

— Бяха адресирани до мен и тя не ги е отваряла. Накрая направила един пакет и ми го изпрати в Маями. Нямаш представа какво имаше вътре!

Той бръкна в един найлонов плик, измъкна няколко листа милиметрова хартия и ги разгъна върху бюрото. На всяка страница имаше по една мастилена рисунка. Грег й посочи първата — шкаф за папки с отворени чекмеджета. Подът бе осеян с документи. Заглавието гласеше: „Прегледай документите, но документите лъжат“.

— Това са докладите от поддръжката — каза Грег. — Искам да кажа, че са били фалшифицирани.

— Не и за съда. Кой ще ги провери? Кой ще приеме достоверността им? Кой ще ги свърже точно с катастрофата? Като доказателство рисунката е без никакво значение.

Той прелисти и посочи изображението на един дебел молив с огромна гума и нещо, увито около него.

— Прилича на змия — каза тя.

Грег постави показалеца си върху рисунката.

— Камшик — заяви той. — Молив с увит около него камшик означава, че формулярите са били попълвани, но работата не е извършена. Разбрах това, докато пиех бира и играех на зарчета с механиците.

Лайза си спомни записа на репликата на Тони в пилотската кабина: „Джо Дрейтън знае, че хората му попълват формулярите, но не правят прегледите“.

Грег отгърна нов лист със заглавие: „Къде е роторният диск?“.

— Погребан е в тинята и мръсотията на Евърглейдс. — Лайза проучваше рисунката на витлото. Половината от перките липсваха.

Бе прочела всички доклади. Федералните следователи бяха преровили Евърглейдс на цели километри около мястото на катастрофата. На бомбастичния език на Националната дирекция по безопасност на транспорта причината за катастрофата бе заради „отделяне и счупване на роторния диск, последвано от катастрофално поражение в двигател номер две на опашката“.

Парчетата от диска се бяха разлетели като шрапнели, бяха пробили хидравличните маркучи и бяха извадили извън строя цялата система. За да потвърдят заключението си, че причината за катастрофата е бомба, следователите трябваше да проверят самия диск, който не бе открит. Но точно това се внушаваше. Два месеца по-късно федералният съдия в Маями се произнесе в полза на „Атлантика Еърлайнс“.

— Помириши. — Грег посочи едно петно върху рисунката на счупения диск.

— Алкохол?

— Бърбън от Кентъки — доверително сподели Грег.

— Това не е доказателство — остро каза Лайза. — Това е игра на думи. Анонимните бележки и символите не са доказателства. Нямаш документи, нямаш факти. Нямаш свидетели…

— Мога да намеря доказателство.

„О, Грег, трябва да те пазя! Желанието ти да бъдеш Шерлок Холмс може да те убие.“

— Предполагам, че Джо Дрейтън е обзет от чувство за вина. — Грег се опитваше да изглежда зрял. — Иска да постъпи както трябва, но не може, без да се забъркат той и някои други приятели, които още работят там. Но той много е обичал татко и е останал потресен от станалото. Сега се опитва да ми покаже истината.

— Истината е, че бомба е свалила самолета — каза Лайза. Тя вярваше в това и ако се окажеше, че не е вярно, ставаше съучастник във фалшификацията. — Дори поддръжката да не е била извършена, баща ти бе убит от бомба. Следователите откриха, че химическо…

— Нитрат. Става дума за нитрат. Това е пластичен експлозив. Какъв точно е бил? Къде са извитите метални парчета?

Лайза го гледаше изумено. Това ли бе момчето, което се интересуваше единствено от бейзбол и момичета?

— Не само ти прекарваш времето си по библиотеките — сви рамене Грег.

— Ти просто търсиш кого да обвиниш. Искаш и друг да страда като теб. Не можа да откриеш терористите и се втурна след авиокомпанията.

— Не съм ти показал последната рисунка. — Той измъкна още един лист. На него бе изобразена избухваща топка. Смешната бомба, с която Елмър Фъд се бе помъчил да накара зайчето Бъни да излезе от дупката си. Топката бе задраскана с две червени линии.

— Какво значи това? — попита Лайза, макар че вече знаеше отговора.

— Не е имало бомба — отвърна Грег.

Втора част

Този съд се занимава със закона, младежо, не със справедливостта.

Оливър Уендъл Холмс Младши.

9.

Самсон и Далила

Лайза не слушаше спора. Безпокоеше се за Грег, който бе тръгнал към летището на път за Сан Франциско. Каза й, че ще спре в Бодега Бей, за да целуне баба си и да хапне нещо свястно. След това щеше да тръгне по Крайбрежната магистрала на север към Медончино.

Телефонът на Джо не беше отбелязан в Калифорния. Грег, както и адвокатите на ищците, го бе търсил във всичките петдесет щата и на няколко острова. Не знаеше и адреса му, но бе уверен, че самият Дрейтън иска да бъде открит… само от него. Защо иначе щеше да праща писмата, на всяко от които имаше марка и щемпел от Медончино?

Докато работеше в сервиза на „Атлантика“, Грег обикаляше около механиците, слушаше разговорите им, но си държеше устата затворена. Един от старшите механици бе пътувал на запад и се бе отбил у Дрейтън, но така и не каза къде е домът му.

— Старият Джо е хванал боите — каза една вечер контрольорът.

Бяха седнали в една таверна в Маями Спрингс.

— Къщи ли боядисва? — попита един от по-младите механици.

— Рисува. Седи по цял ден на някоя скала и рисува океана.

— Не е ли глупаво да не сложиш поне няколко кораба в картината?

— Нито кораби, нито лодки. Само вълни и скали. Джо почти не продума. Рисува и си пийва „Джак Даниелс“ от половинлитрова бутилка.

Медончино. Скали. Океанът. Нямало да е трудно да открие Дрейтън, бе й казал Грег. После я целуна с усмивката на млад и невинен човек и тръгна към вратата.

— Почакай! — извика тя.

Бе обзета от ужас и не знаеше как да постъпи. Искаше да го предупреди за опасността. Възможно бе Шанк да е наел някого да следи Дрейтън. Загубена работа беше да смята, че някакъв стар пияница ще разреши мистерията, с която нито агентите от ФБР, нито Националната дирекция по безопасност на транспорта се бяха справили.

— Трябва да ти кажа нещо. — Тя сграбчи Грег за рамото и го погледна в тъмните очи, които толкова приличаха на тези на баща му.

Той поклати глава.

„Какво да му кажа? Искам да си призная истината, но какво ще си помисли за мен?“

— Да? — попита той след малко.

— Обичам те. Пази се!

Той смръщи вежди, целуна я по челото и си тръгна.

Лайза се опита да се съсредоточи върху делото, но мислите й отново блуждаеха. По-късно Труит щеше да им възложи задачите по делата за проучване, включени в декемврийския списък. Бяха над десет.

„Но за мен е едно-единствено.“

Дори не помисли за проучванията по другите дела — делото на Федералната комисия за комуникации, дебата по статистическите данни от преброяването на населението. Единственото, което имаше значение, беше „Лобах срещу Атлантика Еърлайнс“ и преди да привлече гласа на Труит, трябваше да получи задачата си.

Не желаеше и за миг да помисли какви щяха да бъдат последствията, ако не й възложеха делото. Нямаше да може да убеди съдията, ако го получеха Джери или Вик. Тогава трябваше да се изправи срещу Шанк — перспектива, при която се вцепеняваше от паника.

Лайза обмисляше дали да не поиска открито делото от Труит, но това можеше да бъде прието зле. Съдията балансираше интересните дела с безинтересните и така даваше на всеки от сътрудниците си прекрасен пример. Вече им бе заявил, че не желае да се правят опити да му се влияе.

Тя виждаше как Труит говори от мястото си в края на скамейката. Излъчваше естествено очарование и остър интелект. Имаше бърз ум и лукаво изражение. Беше човек с повече от необходимия магнетизъм и привличаше жените, без да прави специални опити за това. В един свят, в който жабите се мислеха за принцове, той бе един от малкото, които не съзнаваха колко са привлекателни и желани.

— Не е ли вярно, че сестрата от спешното отделение във вашата болница ще бъде обвинена в криминално престъпление, ако говори на испански с някой пациент? — попита Труит.

— Строго погледнато, да — призна адвокатът и повлече крака към катедрата. Акцентът му издаваше южнотексаско възпитание.

— Дори и апандиситът на пациента да е пукнат и освен испански той да не разбира друг език, сестрите и лекарите трябва да му говорят на английски, така ли е?

Засечка.

„Малко прекали“ — помисли си Лайза.

Адвокатът се покашля в желанието си да печели време. Блеенето на жертвеното агне при вида на ножа.

— Да, но в такъв случай едва ли ще има съдебно преследване.

— Не това е грижата ни, нали така? — Труит се канеше да нанесе убийствения удар. — Ние се занимаваме със законността на изискването, според което обществените работници са задължени да говорят само на английски, докато са на работа. Добре. Какъв непреодолим или наложителен щатски интерес обслужва това поразително ограничение на свободния изказ?

От мястото си в галерията на адвокатите сътрудници, седнала между две мраморни колони, Лайза наблюдаваше как шефът й приковава безпомощния щатски адвокат. Хвърли поглед към главния съдия. Уитингтън си въртеше палците и гледаше Сам Труит.

Тримата сътрудници и шефът им бяха обсъждали делото по време на сутрешното заседание. Лайза бе пледирала Сам да не монополизира разпита. Само щеше да вбеси главния съдия.

Виктор Васкес и Джери Клайн се бяха изсмели типично по мъжки, сякаш делото можеше да се реши с остроумие.

— Не я слушайте! — умоляваше Клайн. — Давайте!

— Да, покажете на всички, че Уитингтън и осемте джуджета ги няма вече — подкрепи го Васкес. — Че върховните съдии вече пеят на нов глас.

„Недорасли шушумиги. Тези мъже непременно трябва да рият земята и да си окачат рога, та да покажат своята мъжественост.“

— Щатската комисия гласува закона за задължението да се говори само на английски след референдум — заяви адвокатът.

Той не бе на повече от тридесет и пет години, висок мъж с дълги крайници и груби движения. Носеше син костюм и ботуши от змийска кожа. Вероятно ходеше на лов за пъдпъдъци, за патици или за глигани, или за каквото ловуваха в Тексас.

— Законът представя волята на хората английският да бъде задължителен, за да запазим нашето наследство и традициите си.

Труит плъзна поглед от адвоката към Лайза. Усмихна се и тя забеляза игриви пламъчета в очите му. „Не го прави! Не им показвай колко си умен.“

— Звучи странно, че тъкмо в Рио Гранде — Труит иронично наблегна на думите „Рио Гранде“, — където са се скитали испанските конквистадори и където дори и днес четиридесет процента от населението е от испански произход, английският език е наследство и традиция.

В галерията се разнесе смях. Главният съдия погледна гневно и размаха чукчето, но не го удари. Труит очевидно се забавляваше от хихикането в залата и не му обърна внимание.

„Мъж на място!“

До нея Джери Клайн се гърчеше от удоволствие. От другата й страна Вик Васкес прошепна на испански:

— Браво, шефе!

Останалата част от сутринта мина бързо. Следващото дело бе искът на Синия кръст срещу тютюнопроизводителите за възстановяване на медицински разходи. Ответникът бе подал жалба срещу искането на ищеца да се разкрият свръхсекретните формули за производството на цигари.

— Не съществува ли понятие като „търговска тайна“ — бумтеше главният съдия на адвоката на ищеца. — Трябва ли „Кока-кола“ да издава формулата си всеки път, когато я съдят? Трябва ли госпожа Фийдс да издаде рецептата за сладкишите си на свой конкурент?

За Лайза въпросът определено бе непоследователен, тъй като ищецът бе заявил, че формулите са необходими, за да се докаже, че производителите на цигари си играят с нивото на никотина, с цел да бъдат пристрастени пушачите, но такъв си беше шефът. Вдигаше много шум за нищо.

След обяда дойде ред на проверката за конституционното съответствие на изискванията на акта „Брейди“, според който щатската полиция трябва да проверява квалификацията на всеки купувач на оръжие. Денят завърши с вълнуващите дебати около закона, постановяващ, че кабелните телевизии са задължени да поддържат местните станции. Адвокатът бе с късо сако и раиран панталон. Той пламенно излагаше доводите си, че законът трябва да предпазва малките телевизионни станции от финансова разруха.

Лайза седеше тук, в двореца на закона, във величествена съдебна зала с драперии в червено и златно, спуснати към двадесет и четири йонийски колони от мрамор от Сиена. Стените бяха покрити с испански мрамор, а подът под килимите бе от италиански и африкански мрамор. Мраморни фризове обточваха горната третина на стените, гравирани фигури се вглеждаха в публиката. Едната фигура бе на красив богоподобен мъж, седнал гологръд на трона си — вероятно законодател от някое древно общество. Гръдният му кош бе покрит с ясно очертани мускули и Лайза си представяше, че това е Сам Труит, властен, благороден и… сексапилен.

Изпадна в мечтание — Сам я държеше в силните си ръце. Още в началото разбра, че потиска чувствата си. При всичко, което ставаше, как бе в състояние да чувства нещо? Но фактът бе налице. Щом го погледнеше, в сърцето й избухваше искра. Щом чуеше плътния му глас, си представяше как съблича черната му тога и той остава гол като мраморния бог. Затвори очи и скръсти крака. Притисна плътно бедрата си едно в друго. Топлина, породена от фантазията й, се надигна в нея като прилив.

„Това е лудост! От мен се очаква да го прелъстя, а аз съм обзета от страст като ученичка.“

Опита се да отхвърли тази мисъл. Да се приближава до Труит бе рисковано. Така или иначе, нищо нямаше смисъл, ако не й възложеше делото на „Атлантика“. Беше въпрос на живот и смърт.

„Сам, трябва да взема делото на «Атлантика». Трябва!“

Би желала да можеше да сподели защо. Съдията не би се изплашил. Представи си как хваща Шанк и го прави на пихтия. Видът на чудовището, обляно в кръв и съкрушено, я успокои. Но Труит беше съдия, човек, който вярваше в правото и закона. Ако някой те тормози, ще бъде задържан. Това не важеше за улицата. Ако беше още в Тендърлойн, в света на „Тайки Клъб“, би могла да потърси някой също толкова жесток като Шанк, но тя отдавна се бе разделила с подземния свят, а в новия имаше само книги, досиета и думи… все неща, които не можеха да я предпазят. Дори да станеше чудо и Шанк да изчезнеше, на негово място щеше да се появи друг. От думите на Макс бе разбрала, че криминалното семейство на Коширо е добре организирано, добре финансирано и добре въоръжено. Трябваше сама да се погрижи за себе си — да получи делото, а след това — и Сам Труит. Огледа мраморната зала. На друг фриз бе изобразен мъж, който се бори със змия. Нежността и изяществото не бяха сред най-изразените характеристики на алегоричните фигури в съда.

„А ако тук е райската градина, аз ли съм змията?“

Тя отново насочи вниманието си към Труит. Живият съдия бе нейната цел, а не някоя мраморна фигура. Мъжът, чиито рамене изпълваха тогата. Сам Бам Труит — така го наричаха жените в Харвард. Лайза отново се унесе в мечти. Този път си представи шефа си като Самсон, разперил ръце и крака между колоните, носещ цялата тежест на сградата.

„В такъв случай аз съм Далила.“

След първото заседание Труит доста се бе укротил, не се държеше превзето и не се перчеше като паун. Гуендолин Робинс — една от двете съдийки в състава, доминираше по време на разпита по делото за оръжието. Бе сбръчкана, добре облечена и пушеше като комин — светска дама от Тексас, която се забавляваше да си прави солени шеги на гърба на бившия си съпруг — достолепен петролен магнат. Робинс открито поддържаше ограниченията на акта „Брейди“. Застанал на противната страна, главният съдия вадеше душата на държавния адвокат, Къртис Бракстън — единственият чернокож съдия, сякаш подкрепяше Робинс. Бракстън бе умерен консерватор, който бе третият младши член на състава, назначен преди Сам Труит и Виктор Смол — бивш главен държавен адвокат от Мейн. Беше консерватор републиканец и рядко казваше по някоя дума по време на заседание или дело. Всички съдии бяха облечени в еднакви черни тоги, само главният съдия се перчеше с четири златни нашивки на всеки ръкав.

Поради съществуващото от години подреждане на съдиите до главния съдия — ляво, дясно, ляво, дясно — по старшинство, Бракстън и Труит седяха един до друг. По време на делото за абортите Лайза мерна как Сам подава бележка на Бракстън, който се усмихна, написа нещо в отговор и му я върна. Труит я прочете, прикри усмивката си, сви я на топка и я захвърли в месинговия плювалник зад себе си.

„Държат се като шестокласници“ — помисли си Лайза. Един ден си играеха на топка, а на следващия заседаваха във Върховния съд. А тя се чувстваше два пъти по-стара от годините си.

Лайза знаеше, че Труит харесва Бракстън и го нарича „Генерала“. Двамата тренираха заедно в гимнастическия салон и се хранеха на една и съща маса в съдийската столова. Преди да влезе в армията, Бракстън бе играл в колежа баскетбол, благодарение на което бе попаднал в университета, а след това бе станал главен адвокат на прокурора. Преди да бъде назначен за съдия във Върховния съд от предишния републикански президент, бе работил като шеф на прокурорските адвокати в университета на Вирджиния, а след това — като главен държавен адвокат на армията. На тридесет и три години Бракстън още имаше плосък като дъска корем и изправена стойка.

„Ако се докопам до гласа на Труит, дали той ще може да убеди и Бракстън?“

Лайза огледа и другите съдии, за да проследи динамиката в разпределението на гласовете. Старшият съдия Гуидо Тарази с равно подстригана сива брада, бе бивш адвокат на Съединените щати от Ню Йорк, много по-консервативен от главния съдия и доста по-умен от него. Уилям Хъбс бе нисък и плешив, кривоглед. Беше признат майстор в бриджа. Имаше забележителната способност да се позовава на решения, взети на предишни дела, но за съжаление ги свързваше погрешно с текущите. Пауел Маклеод бе проправил пътя си от Федералния щатски съд в Калифорния до Девети окръжен апелативен съд. След успеха на консерваторите бе посочен за съдия във Върховния съд от президента Рейгън. Обикновено подкрепяше гласа на главния съдия. Най-либерална между съдиите бе Дебора Каплан — дребна жена, учен, която по време на адвокатската си практика в няколко дела бе защитавала правата на жените да правят аборт. Нямаше начин „Атлантика“ да спечели нейния глас. Нито този на Гуендолин Робинс. Въпреки напредничавите си и борчески възгледи, тя щеше да застане на страната на вдовиците и сираците.

След като направи тази преценка, Лайза се съсредоточи върху шефа си. Независимо от направените проучвания, имаше още неизвестни. Трябваше да разбере кои са слабите му страни. Може би това бе нейната магическа сила — да достига до същността на всеки мъж, като анализира провалите му.

Замисли се за Макс. Питаше се защо не изпитва омраза към него поради това, че я въвлече в тази бъркотия. Може би защото той бе единственият й приятел, нейният галантен рицар в лимузина. От първата нощ, която прекараха заедно, винаги й бе помагал.

„Аз съм танцьорка, господин Уонакър, не съм проститутка.“

„Господи, току-що сме се любили, а аз го наричам господин Уонакър“.

Беше седемнадесетгодишна. Макс бе влязъл в клуба и бе пъхнал двайсетачка под жартиерите й. Лайза бе само от три седмици там, но вече бе преживяла всички отвратителни неща…

— Ти трябва да станеш актриса. Аз съм продуцент. Ето ти моята картичка…

— Аз и приятелите ми искаме да дойдете с нас на празненството. Можете да ни се доверите…

— Имаш малки цици за стриптийзьорка, но няма значение. Аз харесвам малки цици…

Макс беше различен. Три нощи не я докосна. Бакшишите продължаваха, но той не я покани да излязат. Дори получи няколко точки награда, защото й каза, че е умна.

Беше срещала достатъчно хора, за да знае, че не всички са толкова честни. На четвъртата вечер той й каза, че ще се прибира у дома си в Маями. Попита я в колко часа свършва работа.

— Против правилата на клуба е да си определяме срещи с клиенти — каза му тя. — Крие твърде много опасности. Ако някое момиче се предложи на някого, дори и без условия, и ако мъжът е ченге, могат да ни отнемат лиценза за продажба на спиртни напитки.

Той настояваше много любезно и накрая тя прие. Покани я да пийнат във „Върха на Марк“, а след това да вечерят в някое изискано заведение, да хапнат морски охлюви или да опитат китайска храна, или да посетят някое модно местенце в „Ембаркадеро“ за равиоли с раци и сос от арпаджик и джинджифил.

Сос от арпаджик и джинджифил! Това не бе подправка, която слагаха на двойните хамбургери, които момичетата хапваха след работа в денонощните закусвални, където отделяха еднодоларовите банкноти от десетачките и двайсетачките.

В три часа навън я чакаше лимузина. Вътре бе Макс, пред него стоеше изстудена бутилка „Дом Периньон“. Шофьорът ги закара до усамотено място, откъдето можеха да виждат моста „Голдън Гейт“, над който бавно се спускаше мъглата. Колите, които се движеха по него, бавно губеха очертанията си. Не беше Тасмания, но бе много близо до представата й за нея.

Стояха там, отпиваха от шампанското и говореха. Макс й разказа за мечтите си. Беше собственик на въздушна спедиторска фирма на летището в Маями. Правеше добри пари, но искаше повече. Искаше собствена авиокомпания и след постановлението на правителството за отмяна на държавното управление на авиокомпаниите можеше да започне собствен бизнес, като вземе самолети на лизинг, наеме механици, пилоти… и продължи да говори цялата нощ, докато зората не оцвети мъглата в яркочервено и оранжево, а косата й не блесна в пламтящо червено или поне той й каза така.

— Господи! Колко си хубава! — Той я хвана за ръката точно след изгрева.

Бяха минали четири часа, а той не я бе докосвал.

— Ти за какво мечтаеш? — попита я. — На какво се надяваш? Къде искаш да бъдеш след пет години?

Лайза не знаеше. Никой не я бе питал.

Дотогава живееше ден за ден. Плановете й се простираха до края на седмицата. Искаше да си купи обувки, които не правят пришки. Искаше кожена минипола с месингов цип. Искаше съблекалня с работеща тоалетна, апартамент без хлебарки и приятел, който да не я бие.

„Колко глупаво. Колко тъжно.“

— Аз не мечтая — призна тя.

— Със сигурност не е така. Само трябва да открием мечтите ти и след това да ги превърнем в действителност.

„Ние. Първо лице, множествено число.“

Тя никога не бе използвала „ние“.

Отидоха в неговата хотелска стая във „Феърмонт Нобъл Хил“. Заведе я до леглото. Беше по-нежен и по-внимателен от Крокет. Макс искаше да се държи добре с нея. И го направи. Поръча пресен портокалов сок, горещо кафе и яйца по бенедиктински. Каза й, че ще се върне при нея, и тя знаеше, че казва истината.

Макс направи само една грешка. Докато си събираше нещата, които не бяха много, се опита да пъхне петстотин долара в чантичката й.

— Аз съм танцьорка, господин Уонакър, не съм проститутка — гневно му каза Лайза. — Направих го, защото исках, а не защото…

Тя се разплака. Той й се извини и каза, че не й плаща. Просто нямал време да й купи някакво бижу, тъй като бързал за самолета, затова нека вземела парите и сама да си изберяла нещо…

Тя отказа.

— Добре, добре. — Той избърса очите й с копринена кърпа. — Вместо пари ще приемеш ли подарък?

Тя кимна. Още хлипаше.

Той й подаде кутията шоколадови бонбони, които камериерката бе оставила в стаята.

— И ако продължаваш да ме наричаш „господин Уонакър“, ще започна да се чувствам като твой дядо.

Тя се разсмя и натъпка кутията бонбони в чантата си. Когато се прибра, я отвори, за да си вземе бонбон. Вътре откри пет стодоларови банкноти.

И така, как да свали Сам, питаше се Лайза, докато слушаше дебатите за контрола върху оръжието. Как да се добере до делото на „Атлантика“? Желаеше го отчаяно. Бе й нужен и гласът на съдията. Кои бяха неговите слабости? Трябваше да подготви стратегия. Щеше ли да гласува в полза на „Атлантика“ само защото е била в леглото му? За да докаже дяволската си честност, можеше да стане и точно обратното.

Е, добре. Страстта не бе най-уязвимото. Какви бяха другите възможни грехове? Гордостта. Беше го виждала в Харвард, виждаше го и сега. За него не бе достатъчно да се труди анонимно във Върховния съд. Той трябваше да бъде звезда. Имаше нужда да бъде обожаван от интелигенцията, цитиран от Си Ен Ен, записван от историците.

Как би могла да му въздейства? Решението на съда от първата по-низша инстанция бе злобно критикувано от всеки коментатор. Бе прочела в „Ню Йорк Таймс“, че съдът е прилагал закона угоднически и грубо е затръшнал вратата на съдебната зала в лицата на близките на жертвите.

Лесно бе да се предвиди, че Труит ще гласува в полза на семействата на жертвите. Анулирането на съдебното решение би било популярно. От друга страна, много сила и кураж се искаха, за да застане Сам Труит срещу емоционалните протести и да поддържа закона, без да обръща внимание на това колко забележителен би бил изходът. Не, този вариант бе трудно приемлив. Лайза не мислеше, че Труит ще се подведе.

Щеше да започне да работи веднага щом получи делото. Днес беше събранието, на което Труит щеше да възлага новите дела. Нямаше нито време, нито място за грешки. Сутринта й бе позвънил Шанк. Ужасът от предната им среща не я напускаше. Щом чу гласа му, тя се вледени.

— Пазя обицата ти за спомен — бе казал той. — Не ми давай възможност да прибавя и другата към колекцията си.

10.

Трудно изтласкване

Джери Клайн мънкаше — вероятно му беше доста трудно да говори с три карамела в устата си.

— Направо голяма работа — едва успя да каже през слепналите си зъби.

— Направихте голям удар днес — подкрепи го Виктор Васкес.

Труит лежеше в гимнастическия салон над съдебната зала. Бе хванал щанга с шест двайсеткилограмови плочки. Носеше сиви къси панталони и износена фланелка на „Уейк Форест“ с типичните за учебното заведение цветове — черно и златно. Сътрудниците му бяха в обичайните за съдебните заседания дрехи, издържани в консервативен стил. Те държаха в ръцете си тефтери, а шефът им се потеше.

Виктор Васкес стоеше надвесен над съдията. Джери изглеждаше зле, сякаш очакваше всеки момент от небето върху него да падне канара и да го убие. Лайза седеше встрани и се наслаждаваше на физическата красота на шефа си. Харесваше всичко — от мускулестите му ръце до размера и очертанията на прасците му. Бе убедена, че Труит е с най-красивите физически данни в историята на Върховния съд. Вероятно Джон Джей, Джон Маршал и Роджър Тани не бяха приклякали или поне не се бяха упражнявали като него.

Докато съдията изпълняваше упражнението си, двамата младши съдии говореха бързо и обсъждаха всеки въпрос от първото заседание. Лайза мълчеше. Според нея Труит я гледаше глуповато, но тя не продума.

„Нека сам ме попита.“

Подобно на актьор, който е неуверен в играта си, той очакваше нейното одобрение. Да накараш мъжете да чакат бе част от играта. Бяха такива бебета, такива палета, щъкаха зад крака ти с молба да ги погалиш. Е, добре, ето ви кокалчето, господин съдия!

— За изказването ви по делото за Рио Гранде ще ви цитират в „Таймс“ — каза тя.

Съдията вдигна щангата от поставката, свали я към гърдите си, след това опъна ръце и вдигна сто и двайсет килограма. Повтори упражнението още веднъж. Ръцете му бяха здрави като бутала, трицепсите му леко играеха, а гръдният му кош се опъна под фланелката. Тя го харесваше много повече, когато бе потен и без тогата си.

— Но ти не одобряваш? — Той остро си пое дъх.

— Главният съдия за малко не ви уби с чукчето си. Това бе първият ни ден в съда, а вие се държахте като малко дете, като многознайкото в училище, който не престава да вдига ръка.

— Четири… пет… шест… — Васкес броеше изтласкванията.

— Дете, което никой не обича? — с неудоволствие попита той.

Клайн се намръщи на Лайза, че е помрачила празничното настроение.

— Седем, осем. Още четири!

— Проблемът не е само в това, че бяхте агресивен…

Лайза чу как Клайн си поема въздух, сякаш някой го е ударил в слънчевия сплит.

— Девет, десет. Хайде, шефе!

Но съдията остави щангата на поставката и тя издрънча.

— По дяволите! Станал съм по-слаб. И какво още, Лайза? Имам чувството, че не довърши мисълта си.

— С цялото ми уважение към вас, случаят с английския език бе предрешен. Или седем на две, или осем на едно, за да се отмени законът. Но Уитингтън никога няма да ви възложи вие да напишете решението. Трябва да се радвате, ако получите такава възможност по делото за облагане на пенсиите. Той ще ви наказва, докато не застанете на мястото си. Вие сам трябва да решите кое е по-важно — да ви цитират във вестника или идеите ви да се въплътят в социалния живот. Идеите за нашето правосъдие, които са издълбани в мрамора.

Труит се изправи и преметна хавлиена кърпа през раменете си. Погледна я с безизразно лице. Клайн и Васкес се спогледаха разтревожено. Лайза търпеливо чакаше.

— Метафорите ти са пресилени — заяви Труит, — но в тях има смисъл, Лайза. Ще ме предупредиш, ако главата ми стане прекалено голяма за шлема ми, нали?

— Добре, стига това да не е единствената ми работа през целия ден — кимна тя.

Той се разсмя, а Лайза въздъхна, без да съзнава, че е била под напрежение.

— Добре, а сега да направим още няколко изтласквания.

За младшите сътрудници имаше два начина да участват по време на конференциите и да се борят да получат някое дело. Първият бе да правят упражнения заедно с шефа и да следват неговото темпо на работа, като съчетават анаеробните упражнения с аеробика, за да поддържат висок ритъма на сърцето си. От различните преси Труит премина през вдигането на гири до серия упражнения за гръдния кош. След това, вече задъхан, се зае с упражнения за раменете, като през цялото време изстрелваше нареждания към сътрудниците си, а Васкес четеше от една папка какви са предстоящите дела в сесията.

Вторият начин да се получи дело бе да не се изразява открито желание. Поискаш ли директно дело, Труит моментално го възлага на някой от другите двама. Правосъдието предполагаше да се работи безпристрастно, без страх или проява на предпочитание и най-важното — без да се следва личният интерес на съдията или неговите сътрудници.

С пулсиращи вени на ръцете и цял облян в пот, Труит светкавично разпредели първата дузина дела. На Лайза това й се струваше ексцентрично. Чувстваше се като воайор на събирането на някакво братство или очевидец на старинен ритуал.

Виктор Васкес получи интересно дело от предвидените за декември. Ставаше дума за правото на конфискация. Въпросът бе дали държавата има право да конфискува автомобил, използван за транспорт на наркотици, ако собственикът на превозното средство не е знаел за криминалната дейност.

Джери Клайн се оплака, че не е получил дело, което да задоволи високите изисквания на интелекта му, особено пък след като Труит му възложи скучното дело за схемата на компенсация на малцинствата върху основата на данните от преброяване на населението.

— Господин съдия, не съществува конституционна база за принудително регулиране — хленчеше Клайн. — Това не изисква никакъв мозък.

— Тогава шефът ще подготви доклада — заяви Васкес.

Труит продължаваше с упражненията. Намръщи се и на двамата.

— Не се настройвай предварително, Джери! Направи си проучването. А ти, Вик, покажи малко уважение.

След това на Джери Клайн бе възложено делото за справедливостта на закона, ограничаващ рекламата на спиртни напитки, но той отново се оплака. Заяви, че истинската реклама е защитена по силата на Първата поправка и неговият удивителен талант ще се пропилее напразно.

Лайза чакаше и прикриваше нетърпението си.

„Хайде, шефе! «Атлантика»! «Атлантика»!“

Труит й възложи делото, по което се оспорваше практиката да се води борба при определянето на изборните райони, и тя прие.

„По дяволите! Преразпределението на районите не ме интересува. Вълнувам се от делото, заради което могат да ме убият.“

— О, това е добро дело — промърмори Клайн.

— Ако искаш да се разменим. За мен няма значение — предложи Лайза.

— Никакви размени! — заяви Труит. Държеше гира и тя леко потрепваше. — Вярвате или не, но при разпределението на задачите следвам определен метод. — Той извърна глава и изгледа тримата си сътрудници. — Кое е следващото?

Васкес прелистваше папката.

— Делото за благоприличието. Доколко свободен може да бъде езикът в киберпространството. И дали Конгресът има право да контролира „Интернет“.

— О, господи! — изписка Джери Клайн. — Делото на годината. Християнската коалиция от една страна и Съюзът за защита на гражданските свободи от другата. Отново „Народът срещу Лари Флинт“.

Труит гледаше Лайза.

„Не ми го давай! Делото със сигурност е страхотно, но ако ще задоволи Джери, дай го на него и остави «Атлантика» за мен.“

— Съдия, ако Джери иска…

— Това дело го взима Лайза.

„О, не! Джери ще хленчи, докато не получи някое интересно дело… моето дело.“

— Джери, престани! — нареди Труит. — И нека вече да свършваме. След двадесет минути имам заседание.

Той се изправи и разтърка сухожилието на лявата си ръка.

— Следващото, Вик!

— Хей! — Васкес прегледа списъка. — За малко да пропусна „Атлантика Еърлайнс“. Изслушването на страните е в седмицата преди Коледа.

— Аз съм специализирала въздушно право — не можа да се сдържи Лайза и реши да рискува.

„Дръж се спокойно. Не бъди настоятелна.“

— Спомням си, че ми каза — призна Труит.

— Е, да, дайте й всички интересни дела — промърмори Клайн.

— Виж, Джери, не се дръж като дете, което избират последно да играе в Малката лига.

— Успокойте се всички — нареди Труит и се премести на пейката за раздвижване на бицепсите.

Васкес и Клайн побързаха да го последват, Лайза тръгна след тях с обичайното си темпо.

— Това е истината, господин съдия — каза Васкес. — Само защото на Джери му се паднаха скучни дела, иска останалите да страдат.

— Никога не съм играл в Малката лига — обърна се Джери към съдията. — Освен това „Атлантика“ не е дело от въздушното право.

— Така ли? — Лайза се постара въпросът й да прозвучи скептично, защото беше убедена, че е настъпил часът на Джери. — Какво е тогава?

— Добре де, наистина става дума за самолетна катастрофа, но до дело така и не се е стигнало — каза Джери Клайн. — Въпросът тук е дали Конгресът е предоставил свобода за решение на щатските съдилища като е приел Постановлението за отмяна на държавното управление на въздушния транспорт. С други думи, дали в своята бързина Конгресът не е елиминирал всички действия, насочени срещу авиолиниите, в случай на причиняване на смърт по непредпазливост, като е поел юрисдикцията на делата за въздушен транспорт от различните щати, а в същото време е пропуснал да осигури федерални средства за предотвратяване на нарушаването на закона.

— Добре казано. — Труит се облегна и остави щангата на поставката й. — Прекрасна изходна позиция.

— Съдия, аз съм написал статия върху предварителните решения — добави угоднически Джери.

— Знам, Джери. Прочетох я. Беше я приложил към автобиографията си наред с препоръчителните писма от професора ти по право, равина ти и учителя ти по пиано.

— Законът оставя под юрисдикцията на федералния съд само спорове за разходи — дела за летателни програми, за изгубен багаж, такива работи — каза Клайн. — Но Конгресът не би трябвало да иззема делата за катастрофи от отделните щатове, без да е осигурил федерални средства за предотвратяване на нарушението на закона.

— Това заключение е логически неиздържано — намеси се Лайза. — Излиза, че Конгресът просто е пропуснал да защити предмета на спора със средства, които не позволяват нарушението на закона. Въпросът тогава е: има ли право съдът да коригира грешката на Конгреса?

— Хей, Лайза, бъди реалист — скочи Васкес. — Да не мислиш, че съдът ще постанови, че макар да са загинали двеста осемдесет и осем души, техните близки не могат да дадат виновника под съд?

„Две на едно. Може би и трима, ако съдията се съгласи. През целия си живот съм била в по-слабата позиция.“

— Всяка седмица в автомобилни катастрофи умират повече хора и то поради грешка на шофьорите — каза тя.

— Всеки ден от тютюнопушене умират повече от хиляда души. Никой не казва, че животът е справедлив.

— Без да предрешавам случая — Труит се изправи и избърса потта от лицето си, — но не е ли задачата на съда да направи живота по-справедлив?

— Моите уважения, сър, но това съвсем не е ваша работа — отвърна Лайза и си пое дълбоко дъх.

„Успокой се. Не прекалявай. Не му позволявай да види страха ти.“

— Задачата на съда е справедливо да прилага съществуващите закони — продължи тя, — а не с лошо направлявани усилия да променя закона, за да направи живота по-удобен или по-лесен за онези, които счита за потиснати.

— Ха! — възкликна Джери. — Оцеляването на най-способните. Консерваторите напускат шкафа.

— Лайза никога не е била в шкафа — каза Труит. — Имаме нужда от равновесие в екипа си и го получаваме.

— Аз просто не вярвам в използването на съдебните дела за промяна на обществото — каза Лайза. — Цялата система е порочна и непоследователна, защото се основава на нелогичната теория, че човек може да бъде обезщетен с пари за непарични загуби. Дали хората, загубили съпрузите си в катастрофата, ще бъдат „напълно обезщетени“ като получат чек?

— Добре — намеси се Труит. — Достатъчно. Не става дума за реформа на системата при правонарушения. Въпросът е прост — съществува ли в действията на Конгреса средство за предотвратяване нарушението на закона по отношение на самолетните катастрофи.

— Не мога да го повярвам. — Клайн взе от сака на съдията една от протеиновите му таблетки — навярно я сбърка с бонбон „Милки Уей“. — Лайза, значи ти казваш, че би гласувала в потвърждение на това, че не може да бъде заведено дело за причиняване на смърт по непредпазливост срещу авиокомпания?

— Възможно е да се избегне тази тема. — Лайза отмина неудобния въпрос. — Дори и без наличието на предварително мнение съдът официално издава обобщено решение, защото няма доказателство за проява на небрежност.

— Без процес! — извика Клайн.

— Нали затова се пише обобщеното решение — спокойно отвърна Лайза. — Ищците не са в състояние да посочат нито едно доказателство, на основата на което съдът би могъл да постанови, че авиокомпанията носи отговорност, поради факта, че терористите са взривили самолета. За разлика от полет Сто и три на „Пан Ам“, тук няма доказателство, че „Атлантика“ не е спазила собствените си процедури за безопасност.

— Ако въобще е имало бомба — мистериозно каза Клайн.

— Друга теория ли имаш, Джери? — заинтригувано попита Труит.

— Ищците са положили невероятни усилия, за да получат докладите от поддръжката. Изглежда, смятат, че „Атлантика“ крие нещо.

— Те имаха цяла година на разположение и не можаха да открият нищо — веднага каза Лайза.

— Може да е било пропуск в поддръжката или грешка на пилота — продължи спора Клайн.

— Грешка на пилота! Какво е можел да направи? Не може да се приземи без аеролони, предкрилки и елеватори.

„Сега прекали. Защитаваш Тони. Сърдиш се на Джери за предположението му, че любовникът ти може да е сгрешил някъде…“

„О, Тони, колко ми липсваш. Имам нужда от теб!“

Очите на Лайза плувнаха в сълзи.

„По дяволите, те ще помислят, че не мога да водя спор. Не знаят, че плача за теб.“

— Аеролони? — вдигна вежди Клайн. — Лайза, ти си същинска Амелия Ърхарт.

— В записа няма доказателство за пилотска грешка. — Тя се съвзе и се постара думите й да прозвучат логично. — Има доказателство за пластичен експлозив в двигател номер две. Честният прочит на досието по делото ни показва, че съществуват само две причини за катастрофата и нито една не е по вина на превозвача.

— Коя е втората причина? — Джери се закачи на въдицата и продължи да дъвче протеиновата таблетка. — Какво, освен бомбата?

Лайза бе привлякла и вниманието на Труит. Той я гледаше и преценяваше всяка нейна дума — щеше да го зашемети с познанията си и нямаше да му остане нищо друго, освен да й даде делото.

— Метеор — каза тя. — Той също не зависи от контрола на „Атлантика“, нито на грешка на пилота.

— Метеор! — Джери избухна в смях. — Статистическата невероятност е впечатляваща.

— Грешиш, Джери.

— Съгласен съм с Джери, Лайза — поклати глава Васкес. — След малко ще кажеш, че извънземни са поразили самолета с лъчево оръжие. „Денят на независимостта“.

Съдията мълчаливо слушаше спора на сътрудниците си. Наученото в университета се сблъскваше с действителността.

— Има го в доклада, Джери — каза Лайза. — Страница единадесет-седемнадесет.

— Какво става? — Джери се обърна към Труит. — Съдия, защо тя чете доклад за дело, което не е нейно?

— Не е и твое. — Лайза съзнаваше, че двамата се държат като раздразнителни ученици.

— Какво има в доклада за метеорите? — Труит изглеждаше впечатлен, че е забелязала такива мистериозни данни.

— Писмени клетвени декларации от един астроном и двама статистици — продължи Лайза. — Всеки ден по три хиляди метеора се удрят в Земята и всеки от тях е достатъчно голям, за да свали самолет.

— Мисля, че един-два са те ударили по главата — заяви Клайн.

„Продължавай да говориш, загубеняко.“

— Във всеки миг в небето има около три хиляди и петстотин товарни самолета, които покриват две милиардни части от земната повърхност. Като умножим броя на метеорите за ден и дължината на всеки полет, стигаме до извода, че шансът търговски самолет да бъде свален от метеор е едно на десет, но не се е случвало досега. Или се е случвало?

— Не вярвам в това — каза Клайн. — Бомби, метеори и районен съдия от Маями, който е стоял твърде дълго на слънцето. Това, което искам да кажа, е, че на ищците трябва да се даде възможност за съд. Тогава нека „Атлантика“ доказва, че метеор…

— Тежестта на доказателствата зависи от ищците — каза Лайза. — Те не са могли да предоставят доказателство при изслушването на страните преди съставянето на обобщеното решение. Жалко. И толкова.

Труит я стрелна с поглед, изпълнен с изненада и неодобрение.

„О, по дяволите. Твърде силно. Преиграх със сарказма си. Жалко. Колко глупаво от моя страна!“

— Добре, престанете всички — обади се Труит. — Омръзна ми да ви казвам и на тримата да не предрешавате делата.

Той замълча, навярно обмисляше възлагането на делата.

„Хайде, Скрап. Ти харесваш упоритостта на човек, който не се бои от теб. Не оставяй делото на човек, който просто ще последва сълзливата ти хуманност.“

Труит свали фланелката си и тръгна към мъжката съблекалня. По гърба му се стичаше пот. Двете момчета го последваха.

На две крачки от вратата Труит разбра какво е направил и спря. Джери едва не се блъсна в него. Сам се обърна и се вгледа в Лайза.

„Когато се върне съдийското жури, да видим дали ще те гледат в очите.“

— Лайза, многото емоции, вложени в някое дело, могат да окажат обратно въздействие върху обективното разследване. Ще имаш своя букет от дела през януарската сесия.

„Не! Не ме интересува януарската сесия. През януари аз няма да съм жива.“

— Джери, ти поемаш „Атлантика“.

Лайза отчаяно търсеше някой логичен аргумент.

— Но, съдия…

— Без „но“ — отсече Труит.

Лайза си представяше как казва на Шанк, че не е могла да вземе делото. Гневът му щеше да е убийствен. В гърлото си усещаше и вкуса на собствения си страх, горчив като жлъчен сок.

— Имам чувството, че аз и Джери подхождаме от различен ъгъл — отново опита тя късмета си. Мислите й препускаха. — Бихме могли и двамата да ви представим записките си и по този начин вие ще…

— Недей да спориш, Лайза — каза й Труит. — Когато съдията се разпорежда срещу теб, винаги казвай: „Благодаря, Ваша Чест“, след това си събирай багажа и излизай от кабинета му. Ще се върнеш друг ден. А сега си вървете всички. Хващайте се на работа.

„Не, Сам. Няма да има друг ден.“

Труит изчезна в съблекалнята, а Лайза остана загледана в ухиления Джери Клайн и карамелизираните му зъби.

— Да вървим да поработим — каза той, като че ли това бе негова идея. След това започна да си подсвирква, като плюеше — посредствен опит да изтананика арията на тореадора от „Кармен“. Лайза разсеяно си представяше как един бик забива рогата си в дебелия му задник.

Тримата сътрудници тръгнаха към кабинетите си. Лайза бе потънала в отчаяние и гняв.

— Ти преигра възможностите си, Лайза — самодоволно заяви Клайн, щом влязоха в асансьора с месингови врати с орнаменти. — Можеш да наречеш логическа, точна конструкция всички тези консервативни двусмислия, но аз мисля, че юридическият ти анализ точно отразява личността ти. Честно казано, никога не съм срещал друг толкова безчувствен и безсърдечен човек.

— Джери — отвърна му тя с поглед, който би прерязал и стъкло, — ти не знаеш нищо за мен… нито за сърцето ми.

11.

Езерото при пътеката на влюбените

Хризантемите цъфтяха, но не и розите. Дървото кацура, с клони, разперени като чадър, се бореше с огромния японски клен за пространство. Катерици стискаха в зъбите си орехи и се катереха по стволовете на буковете, въртяха наляво и надясно глави и се озъртаха.

Лайза Фримонт тичаше по тухлената пътека, като вдигаше високо крака. Изкачи се по малък хълм, плувнала в пот, въпреки студа. Носеше къси панталонки „Рийбок“ и бюстие с емблемата на Станфорд, което оставяше гол плоския й стомах. Беше ноември и тя бе леко облечена. Можеше да види дъха си в светлината на здрача. Реши на другия ден да облече топъл екип.

Беше се замислила и кроеше планове. Опитваше се да запази спокойствие и да се стопли. Стараеше се да не мисли за Шанк. Бе я търсил по телефона и бе оставил съобщение с режещия си като стъкло глас: „Трябва да поговорим, пиленце. Облечи нещо хубаво и си сложи красиви обици“. Останалата част от съобщението бе в заповеден тон. Нареждаше й след работа да отиде в стаята му в хотел „Мейфлауър“. Тя не му се обади, и не възнамеряваше да се среща с този маниак никъде, най-малко в хотелската му стая.

„Иска да ме уплаши. Забавлява се с това и използва страха ми, за да ме държи в подчинение. Аз няма да се страхувам.“

Но страхът висеше над нея като тъмен отровен облак. Докато беше на работа, подскачаше ужасена при звъна на телефона. Шанк можеше да се появи само за да й напомни, че може да я открие навсякъде.

Позвъни на Макс в офиса му в Маями и го помоли да предаде на Шанк, че всичко е наред, но тя няма време да се срещне с него. Освен това бе рисковано. Трябваше да избягва контактите със служители на „Атлантика“.

„Само Шанк да е далеч.“

Макс се поинтересува как вървят нещата.

— Добре! — отвърна тя. Каза му, че току-що е завършила първия си доклад за съдебно заседание и съдията го е харесал.

„Едно изречение с три лъжи. Това си е направо рекорд.“

Да, първият доклад наистина бе написан, но от Джери Клайн. Ако това стигнеше до ушите на Шанк… тя се свиваше от ужас само при мисълта за подобна възможност. Лайза знаеше на какво е способен и не се съмняваше, че ще изпълни заканите си.

През последните три седмици нееднократно се бе опитвала да поговори с Джери Клайн и да го разубеди. Бе го ласкала открито и се бе възхищавала от работата му; бе се привеждала зад гърба му, докато той чукаше по клавишите на компютъра си, и се бе вглеждала в монитора.

— Бих искала да можех да си играя с фразите като теб, Джери — каза му веднъж.

— Аха. — Той дори не я погледна.

Бе изровила решението на Единадесети окръжен съд по делото за статистиката при преброяване и му го беше дала, а той й благодари формално и се върна към работата си. Заведе го на обяд в „Юниън Стейшън“, флиртува с него, но той сякаш и не забелязваше. Може би поради наднорменото си тегло бе асексуален, но пък беше безкрайно интелигентен.

Лайза тичаше по пътеката от вътрешната страна на стената от червени тухли в Дъмбартън Оукс Гардънс, на две пресечки от дома си. Допадаха й тишината и спокойствието по това време на деня и по това време на годината. Малцината туристи, които идваха заради летните цветя — рози, магнолии, лилии и олеандри, си бяха отишли. Пред времето на цъфтежи тя предпочиташе периода, когато листата на дърветата капеха. Мина под един бял дъб, чиито листа бяха морави и червени. Измина още няколко стъпки и като внимателно избягваше счупените тухли, тръгна към откритата сграда на оранжерията. Външните й стени бяха покрити с виещи се растения и ластари.

Претича край Грийн Гардън, покрай Бийч Терас, където една млада жена седеше върху одеяло и рисуваше с пастели. Тръгна към Роуз Гардън. Градината бе оголена и стаена в очакване на зимата.

Предния ден, след като всички си бяха тръгнали, Лайза седна пред компютъра на Джери, въведе неговата парола — „веритас“ и зареди файла за „Атлантика“. Докладът още не бе завършен, липсваха цитати, но нямаше съмнение какво е мнението на Клайн. Той осмиваше аргументите на компанията, подмяташе шегички за разследването и за съдията от по-низшата инстанция и твърдеше, че духът на мъртвите зове за разплата. Думите му поразиха Лайза.

Безсмислено бе да се опитва да въздейства на Джери. Трябваше да се обърне направо към Сам Труит. Но как? Беше отчаяна! Времето препускаше. Само след няколко дни Джери щеше да завърши доклада и това щеше да бъде краят. Записките му само щяха да увеличат предразположението на съдията към жертвите.

„Как да спечеля Сам Труит?“

Сякаш чу думите на Шанк: „Направи онова, в което си най-добра“.

Но то можеше да се обърне срещу нея. Труит не бе направил и крачка, за да се сближат. По време на съвещанията със сътрудниците той се държеше с нея както и с другите двама. Понякога с навити ръкави влизаше в кабинета й и сядаше на някой стол, облягаше се с ръце зад главата си. Тя трепваше, но той питаше само докъде е стигнала в работата си и дали й харесва. Нищо лично. Нямаше и следа от типичното поведение на мъж, който харесва някоя жена. Не я разпитваше за приятелите й, нито за хобито й. Не я канеше на чашка след работа.

„Моето хоби, господин съдия, е да се опитам да остана жива.“

Сега тичаше покрай Арбър Терас. Вятърът свистеше между крушите и клоните им се промъкваха през плета. Време беше да се прибира и да пъхне яденето в микровълновата печка и…

Някакво движение я стресна. Леко потрепване в здрача, нищо повече. Тя отново затича и се огледа. Нямаше никого. Мястото бе пусто.

Лайза зави по пътеката, която щеше да я изведе обратно на улицата. Беше само на стотина метра. Чуваше движението на превозните средства от другата страна на двуметровата тухлена ограда.

След това безпогрешно разпозна звука на стъпки по пясъка и затича по-бързо. Трепереше от страх и студ. Отново нищо.

След това чу пращене на вейки и шумолене на листа. Имаше някой. Някой тичаше. Някой…

В плета от дясната й страна. Какво беше това?

Тя затича бързо, просто полетя по пътеката, забравила за умората. Сърцето й биеше като кълвач, който чука с клюна си по някое дърво.

В здрачината от дясната й страна се появиха неясни очертания. Тя инстинктивно наведе рамене и се опита да се завърти наляво, направи стъпка встрани от пътеката, загуби равновесие и се търкулна на земята. Изправи се на едно коляно, но нечии рамене я блъснаха и тя падна по гръб. От тежестта му не можеше да си поеме дъх.

Една ръка грубо сграбчи косата й и я издърпа болезнено нагоре.

— Не! Спри! Кой…

— На мен ли говориш? — произнесе гласът на нападателя. В гласа му се долавяха недоумение и заплаха. — На мен ли ми говориш? — Този път гласът прозвуча подигравателно.

Тя не отговори. Не беше в състояние да отговори. От страх. Цялата трепереше. Мъжът я притисна силно към студената земя.

— Добре, на кого говориш?

Внезапно разбра. Робърт де Ниро й се подиграваше. Той или негов почитател, който смяташе, че „Шофьорът на такси“ е комедия; някой извратен глупак, който гледа прекалено много филми и изпитва удоволствие да измъчва хората като им причинява болка.

— Защото тук съм само аз — каза Шанк и изви главата й така, че да може да вижда циничния му поглед и покритото с белези лице.

Лайза се опита да се успокои и внезапно усети облекчение, че нападателят й е Шанк, човек, когото познава.

„Може да ме нарани, но не може да ме убие. Има нужда от мен.“

— Спомняш ли си как Де Ниро и Харви Кайтел се биеха? — попита той. — Твърде много удари и прекалено много кръв. Ако не е засегната артерия, не можеш да кървиш толкова.

— Пусни ме да стана! Пусни ме! — Гневът бе равен по сила на страха й.

Той блъсна главата й надолу. Устата й опря в пръстта. Беше безпомощна и ужасена.

— Не ми казвай какво да правя, кучко! Аз ще ти кажа какво да правиш. И когато ти кажа, че трябва да се срещнеш с мен, най-добре е да изпълниш нареждането ми. Макс не може да ти помогне. Трябваше вече да си го разбрала.

— Опитвам се да бъда предпазлива. — Лайза се мъчеше да прикрие страха си. — Не трябва да ни виждат заедно.

— Глупости! Просто дяволски те е страх да ми кажеш, че не са ти дали делото.

„Боже Господи! Как е разбрал?“

Тя се бореше с паниката, опитваше се да отхвърли мисълта, че той търси причина да я нарани и се забавлява. За него тя бе като пуканките, които яде, докато гледа филм.

— Ще получа делото. — Тя направи опит думите й да прозвучат убедително. — Само ми е нужно време.

Той сграбчи косата й, нави я на топка в юмрука си и гневно я дръпна.

— Приличам ли ти на проститутка? — изрече в ухото й.

Лайза не отговори. Бе ужасена.

— Питам те, приличам ли ти на проститутка?

Беше реплика от някой филм, но Лайза не се сещаше кой, не можеше да си представи какво иска да му отговори. Питаше се дали Шанк прави разлика между действителността и изкривените образи от екрана.

— Не — меко отвърна тя. — Не приличаш на проститутка.

— Тогава защо се опитваш да ме прецакаш?

— Моля те. Само…

— Защото ти ще се чукаш с мен! Аз ще те чукам. Не нежно и внимателно като Макс. Ще пробия тунел в теб. Цял месец ще го усещаш.

Той я притискаше и през панталоните му Лайза усети как се възбужда. Търкаше се в задника й и дишането му се учести.

— Моля те, дай ми малко време и…

— Точно времето е онова, с което не разполагаш. Времето е твой враг. Времето е пламъкът, който пърли пръстите на краката ти, така че не ми разправяй глупости — че държиш всичко под контрол. Ти прецака работата си така, както и Макс прецака своята. Това е последно предупреждение. Не ми пука как ще го направиш, но при следващия ни разговор е най-добре да ми кажеш, че съдията е в джоба ти!

В този миг тя не мислеше за съдията. Шанк се търкаше в нея, притискаше пениса си към хълбоците й и го плъзгаше в цепнатината на късите й панталонки. Лайза отчаяно се бореше с паниката, която я парализираше. Шанк не спираше и дишаше все по-тежко.

„Господи, отново съм танцьорка!“

Той се притисна още по-силно в нея и върху бузата й капна слюнка от устата му. Не й остана дъх. Губеше сили, а Шанк се възбуждаше все повече.

„Тази свиня иска да ме изнасили!“

Хиляди мисли се въртяха из главата й. Искаше й се да грабне шепа пръст и да я хвърли в лицето му, но бе невъзможно, защото лежеше с лице към земята. Искаше да се извърти и да го отхвърли, но не знаеше дали няма да се вбеси. Шанк движеше устните си до ухото й и небръснатото му лице дращеше врата й като шкурка. Връхлетяха я спомени и тя простена.

„Татко, брадата ти ме боде.“

Спомни си, че баща й я притискаше по същия начин. Спомни си киселия му дъх от изпития алкохол и болката, която изпитваше, когато проникваше в нея. Съзнанието й я пренасяше сред пречистващите водопади на Тасмания и я спасяваше от болката.

Сега това животно се държеше по същия начин и тя отчаяно се опитваше да възстанови самообладанието си.

— Ще го имаш. Ще получа гласа му. Повярвай ми.

— Не е достатъчно. — Той вдигна главата й, като я дръпна за косата. Изправи се и приседна на едно коляно.

Лайза си отдъхна, освободена от тежестта на тялото му и от допира на възбудения му член.

Шанк стана, вдигна и Лайза. Повлече я по пътеката. Тя направи опит да протестира. Напразно. Шанк я дърпаше към каменните колони, после слязоха три стъпала надолу към елипсовидното езеро. Стигнаха до малък амфитеатър, ограден с дървена решетка, по която се виеха бръшлян и орлови нокти. Наоколо се извисяваха кленове и орехи.

— Разочароваш ме, Лайза, но не толкова, колкото ще разочароваш стария Макс. Този глупак е оставил живота си в твоите ръце. А твоят живот е в моите!

Той се огледа, а след това я блъсна на земята точно до ръба на езерото. Водата беше черна, по повърхността й плуваха листа като изоставени лодки.

— Как наричат това място? — попита я той.

Тя знаеше, но не отговори.

— „Езерото при пътеката на влюбените“ — каза Шанк. — Сладко звучи, нали? Може би ще станем любовници, както ти и Макс. Само че ние двамата сме различни. Той е убеден, че с курвата трябва да се държи като с принцеса и с принцесата като с курва, което, както можеш да се досетиш, е причината да се отнася с теб като с принцеса. Но аз се държа с курвата като с курва.

Той я хвана за врата и притисна главата й към водата. Държеше я здраво. Пръстите му потънаха в нежната й кожа. Тя се хвана за ръба на езерото, но той я натисна още по-силно. Тя се хлъзна към ледената вода, която заля и раменете й. Лайза сдържаше дъха си и лудо премисляше какво може да направи, а Шанк я буташе все по-навътре.

„Не ме убивай, моля те! Ще го направя. Ще направя каквото поискаш. Всичко!“

Дробовете я заболяха. Тя тежко издиша. Мъчеше се да остане в съзнание и да не се нагълта с вода. Простена. В мастиленочерната вода се образуваха мехурчета.

„Пусни ме да си вървя, гадино!“

Той продължаваше да я държи и тя направи единственото нещо, което мислеше, че ще помогне. Отпусна се и главата й клюмна на една страна. В миг той я вдигна и я просна по гръб на земята.

Почти в безсъзнание, тя си каза, че по-скоро би умряла, но няма да му даде да я спасява с дишане „уста в уста“. Задъхваше се. Жадно си пое въздух. Лежеше в тревата, по мократа й коса бяха полепнали черупки от жълъди. Искаше й се да вдиша всичкия въздух на света.

Като дишаше, се чуваше звук като от пробита автомобилна гума. Трепереща от страх и студ, младата жена се изправи в очакване на следващото мъчение. Ако искаше да я изнасили, не можеше да направи нищо, за да го спре.

Тишина.

Огледа се. Той си беше отишъл.

— Ти действаш погрешно — каза Макс. Гласът му прозвуча глухо — говореше в микрофона на телефонната уредба.

— Изключи проклетия микрофон — нареди Шанк. Той седеше с вдигнати крака на огромното легло в хотел „Мейфлауър“. От устните му висеше цигара. Докато говореше, превключваше с дистанционното устройство каналите по телевизията.

— Не ми пука. Изключи микрофона.

Искаше да усети интонацията му. Когато беше полицай, му доставяше голямо удоволствие да подслушва. Слушаше дълго и чуваше всичко, можеше да си представи играчите, кой държи топката и кой прави гафовете.

Сега си представяше Макс.

Седеше в офиса си в надстройката над един покрив на Бискейн Булевард на хиляда и петстотин километра от Шанк и говореше така, като че ли наистина бе шефът.

— Лайза не реагира на заплахи. — Макс продължаваше да говори по микрофона.

Шанк загаси угарката си и превключи няколко канала за новини. Резултатите от баскетбола се изписваха в долния край на екрана. След това включи платения канал. Понякога Макс си затваряше очите пред истината. Бе взел пари от дявола, но нямаше да признае, че е продал душата си. Поддържаше версията, че все още е собственик на фирмата, а Шанк — наемен работник.

„Аз наистина съм наемен работник, Макс, но не твой.“

Той нямаше да даде на Шанк дължимото, нямаше да признае, че той е ръката на японската мафия, която бе истинският собственик на „Атлантика“. Шанк му бе обяснил всичко: бе казал на Макс, че Якудза е като мафията. Вместо Дженовезе, Лукезе и Гамбино те бяха Ямагучи-гуми, Инагава-каи и Сумийоши-ренго-каи. Но всички в Якудза бяха главорези, бе му казал той. Господи! Спомни си онзи татуиран младок с безжизнени черни очи, който сам бе отрязал малкия си пръст като покаяние за недобре изпълнена задача.

„Господи! Те ядат отровна риба за по четиристотин долара порцията.“

Шанк беше горд, че е един от първите „гайджин“, вербувани от Якудза, която искаше да разшири дейността си в Щатите. По времето, когато Кацушика Коширо дойде при него, шефът на престъпниците от Осака вече бе натрупал богатство, като пренасяше контрабандно наркотици от Тайван в Япония и на Хаваите. Сега инвестираше в игрища за голф в САЩ, в казина и публично управлявани компании, като използваше предимно корпорациите. Шанк уважаваше Коширо и се боеше от него. Той беше потомък на „борьокадун“ — силни и страстни мъже, чиито корени можеха да се проследят до бърлогите за хазарт през седемнадесети век. Кучият син бе умен. Променяше се с времето. Под прикритието на ритуалите и поклоните Коширо беше съвременен бизнесмен в международната игра на окрупняване и завоевания.

Преди години Шанк бе осигурил охраната на Коширо, когато той бе пътувал до Ню Йорк, за да провери развитието на инвестициите в недвижими имоти. Когато по-късно го поканиха в Осака, Шанк вече бе проявил своя темперамент на типичен убиец.

Шанк се усмихна като си спомни как убеждаваше собствениците да продават домовете си, за да може на тяхно място Коширо да построи небостъргач. Магнумът помагаше да се преодолеят всякакви бариери. Имаше обаче един мършав старец, който не искаше да продава. При третото си посещение Шанк взе със себе си един млад разбойник от Якудза с татуирана на врата змия. Старецът отново не пожела да преговаря и младежът развъртя самурайския си меч както Дарт Вейдър въртеше лазерното острие. Шанк още настръхваше, когато си представяше сцената. Мечът отряза ръката на стареца от рамото и кръвта бликна чак до тавана.

„Не се плаша лесно, но тези копелета ме сложиха в джоба си.“

Фамилията на Коширо вложи милиони в „Атлантика Еърлайнс“ и повикаха Шанк да защити инвестициите им. Работата му беше пределно ясна — да спечели съдебния процес независимо с цената на какви средства. Ако успееше, щяха да му възложат охраната на всички американски дейности — казината, търговията с наркотици, контрабандното прехвърляне на азиатци в Щатите…

Можеше да започне да си строи къща на брега на Коста Рика, върху мястото, което бе закупил с мръсни пари. Ако загубеше, кръвта му щеше да се пролее. Това беше проблемът с японците. Ако сгафиш, очакват сам да се нанижеш на меча си. Коширо го бе накарал да гарантира победата. Шанк се бе опитал да обясни, че може би ще успее да купи един глас, но със сигурност няма да може да купи пет. Коширо се престори, че не разбира. Или ще обещаеш да свършиш работата, или не се захващаш с нея… Така че Шанк обеща.

„Трябва да спечеля, иначе самурайският меч ще ми направи оная работа на чипс.“

Докато гледаше предварителните сцени на филма по платения канал, които симулираха оргазъм, Шанк слушаше глухия глас на Макс.

— При Лайза трябва да използваш разум и логика.

Шанк си представяше как Макс седи зад бюрото си, изработено по поръчка асиметрично парче от синьо-зелено стъкло, наподобяващо ледник, за което бе похарчил кой знае колко пари. Пари, които Шанк трябваше да върне до последния долар! Макс беше на работното си място и стоеше до късно. Работата му се състоеше главно в телефонни разговори със Западното крайбрежие. Взираше се в корабите за пътешествия и се мислеше за голяма работа в луксозния си офис с оригинални платна на Пикасо и изглед към пътя за Бимини.

„Защо всички шефове — от капитани до президенти на фирми, са такива лайна?“

— Макс, не ме карай да повтарям. Пусни си оная работа и вземи в ръка проклетата слушалка.

— Добре, добре — каза миролюбиво Макс и Шанк чу прищракване. — Само запомни, че Лайза е от улицата. Не можеш да я изплашиш.

— Вече го направих. — Шанк бе видял страха й и се бе възбудил от него. Кога ли за пръв път бе видял същия поглед върху лицето на някоя курва? В гимназията. Стефани. Любимката на учителите и съветничката на всички ученици, на всички безделници. Тя беше гимнастичка, и то доста добра. Скачаше по дължината на гредата, летеше между пръчките на успоредката, приземяваше се и извиваше гърба си, а малките й гърди изхвръкваха.

Притесняваше се, че не й допада. По дяволите! Може би още беше така. Тичаше с хулиганите несретници, които се опитваха да се държат мъжки. Опитваше се да се движи с нейната компания, но там не го приемаха. Започна да обикаля около гимнастическия салон, където един ден я завари разплакана и с треперещи пръсти. Някакво момиче от Уестчестър било предпочетено пред нея за младежкия олимпийски отбор. Стефани била резерва.

— По дяволите! Искам да си счупи крака — намръщи се Стефани.

Не беше трудно да го направи. Шанк открадна една кола, отиде до Уестчестър и влезе в училището, където зад стъклена преграда стоеше снимката на момичето, заедно с ленти и медали. Бе скрил под палтото здрава бухалка. Изчака да свършат заниманията по гимнастика и когато русото момиче тръгна по коридора към паркинга, където го чакаше майка му, Шанк го извика по име. След това удари капачката на коляното й. Повали я на земята и отново удари, този път глезена й, който изхрущя като кокосов орех, счупен с мачете. Момичето бе така изплашено, че дори не изскимтя. Гледаше го с неповторим ужас и той изпита невероятно удоволствие.

На следващия ден каза на Стефани. Каза й, че е направил за нея нещо, което не би направило никое от мамините синчета, които бяха доста напред във висшата математика. Че си е заложил задника заради нея. Стефани се отдръпна, обзета от ужас и ненавист. Изкрещя му, че ще го издаде.

Той беше шокиран. Беше сгрешил.

— Не и ако искаш отново да ходиш — заяви й Шанк. Проклинаше се, че не бе взел това, което искаше, а се бе опитал да спечели Стефани като някакъв проклет рицар.

Шанк натисна бутона и включи порнофилма, който вече бе започнал. Една жена — психиатър, си водеше записки, а пациентът й — бизнесмен, който имаше вид на човек от охраната, облечен в костюм за хиляда долара, лежеше на кушетката. Лекарката бе блондинка с вдигната на кок коса и имаше делови вид. Носеше очила и антрацитносив костюм. Достатъчно бе човек да погледне нацупените й устни и веднага му ставаше ясно, че е от онези жени, които носят черно бельо. Шанк бе виждал много психиатри из съдилищата на Ню Йорк. Повечето бяха ниски евреи с бради и обръснати места по главите, а не високи блондинки. Бе изключил звука на телевизора, но с лекота би могъл да предаде диалога. Мъжът вероятно не можеше да го вдигне и лекарката щеше да му помогне.

— По дяволите, Шанк! Тя е с нас.

— Не. Тя е с теб. Ти си задникът, който ни забърка в тази каша, а пък сега трябва и да се съобразяваме с нейно височество.

Беше му писнало Макс да се преструва, че още е шеф. Ако беше в същата стая, Шанк би могъл да му даде един добър урок като му извие пръстите, докато изщракат.

— Не трябваше да й се доверяваме. Просто трябваше да купим петия глас.

— Не можеш да купиш съдия от Върховния съд — възрази Макс. — Никой не може!

На екрана лекарката свали очилата си и разпусна косата си върху раменете. Вече бе само въпрос на време.

— Откъде знаеш, по дяволите?

В Ню Йорк Шанк лично бе подкупил половин дузина съдии и два пъти повече прокурори. Бе изнудвал един съдия, чийто син бе арестуван, когато си купуваше наркотици от подставено лице, и взе пари от друг, който пък беше заловен да прелюбодейства с едно избягало дете в Сентръл Парк. Мнението на Шанк за съдиите, както и за хората изобщо, се основаваше на невероятна неприязън.

— Повечето от съдиите са мошеници. Готови са да продадат и последното си копче.

— Във Върховния съд е различно.

— Защо мислиш, че хората там са по-различни от мен и теб? Те не вярват в законите повече от мен.

— Щом Лайза е казала, че ще го направи, значи ще го направи.

— Сигурно. Тя просто няма друг избор.

Макс се замисли над последните думи. Шанк гледаше как жената съблича деловия си костюм, извива ръце зад гърба си и разкопчава луксозния черен сутиен, захвърля го към библиотеката, където той кацва върху една дебела книга със заглавие: „Сексуални смущения при мъжете“. Жената имаше големи кръгли гърди, прекалено големи за слабия й задник и слабата й фигура на манекен. Накъде върви светът, щом човек не може да разчита, че нечии гърди са истински?

— Аз вярвам на Лайза. — Гласът на Макс звучеше слабо.

„Доверяваш се на жена!“

— Казвам й неща, които не споделям и с жена си. Има такова качество като лоялност и тя го притежава. Тя…

„Какво говори той?“

— … никога няма да ме предаде.

„Не е възможно да е толкова глупав!“

— Ти не си й казал, нали? — Шанк полагаше усилия да остане спокоен, да не разкрива гнева си, да не позволи на Макс да разбере, че ако се провали, ще изхвръкне от огромния прозорец в кабинета си и ще попадне във водите на залива.

— Какво да съм й казал? — попита Макс.

Шанк забрави за филма. Бизнесменът очевидно бе оздравял и се съвкупяваше с лекарката. Силиконови гърди и екранна симулация за седем долара и петдесет цента, прибавени към сметката ти.

— Слушай, Макс! — Шанк изключи телевизора. — Ти току-що ми каза, че споделяш с Лайза неща, които криеш от жена си. Затова помислих, че си й казал каква е истинската причина за катастрофата.

— В никакъв случай! Господи, Шанк, за какъв ме вземаш?

„За човек, който живее живот на заем.“

— Аз не съм глупак — продължи Макс. — На никого не съм казал. За това знаем само ние двамата.

— Къса ти е паметта. Защото ти със сигурност знаеш, че сме трима.

12.

Законите на Лайза

Джо Дрейтън внимателно пристъпваше от един камък на друг. Всеки беше по-голям от микробус и значително по-тежък. Бяха наследство от периода на ледниците и търкането на две континентални плочи една в друга. Скалите бяха хлъзгави от пенещите се вълни и морските водорасли. С всяка крачка Дрейтън пристъпваше по-близо до прибоя, а вълните се плискаха солени и студени.

Денят бе мъглив и суров. Вълните ревяха и заливаха камъните. Дрейтън измъкна от джоба си бутилка „Джак Даниелс“, надигна я и отпи. Златистата течност затопли гърлото му. Бе оставил триножника и платното си върху скалите. Тази сутрин бе рисувал небето безжизнено сиво, а океана — в погребално черно. Скалите бе изобразил залети от пенещи се гневни вълни. Сега стърчеше на една скала, чиито ръбове бяха загладени от хилядите вълни. На триста метра навътре имаше скали, а след тях бе само безбрежният сърдит океан.

Дрейтън потърка брадичката си. Лицето му бе покрито с петдневна небръсната бяла брада. Преди беше плещест мъж с широк гръден кош, но от времето на катастрофата бе отслабнал с повече от петнадесет килограма. Бе на шестдесет и четири години, изглеждаше смален и панталоните му висяха. Бе побягнал толкова далеч от тропическия ад на Маями, колкото можа да стигне. Бе спрял в Медончино, в северната част на Калифорния. Гъсти гори от секвои и ели го отделяха от останалата част на света.

Бе избягал от горещината и влагата, но не можеше да избяга от болката и чувството за вина.

„Тони беше добър човек, а аз го убих.“

Десетки пъти бе понечвал да вдигне телефонната слушалка, но вместо нея бе надигал бутилката. Не можеше да се престраши да говори с момчето, да изрази чувствата си с думи. Така бе започнал и да рисува — с надеждата да запази своята анонимност. Опитваше се да намери път сред плаващите пясъци, без самият той да потъне.

„Страхливец! Проклет страхливец! Ако имах малко достойнство, щях да отида при Лари Кинг и да кажа: Това бе моя грешка. Аз свалих самолета“.

Дните му бяха изпълнени със самоненавист, а нощем не можеше да спи. Струваше му се, че леглото му е ковчег, пълен с камъни. Но вече бе намерил начин да се спаси от болката.

Джо Дрейтън бе намислил да се самоубие.

Грег Кингстън бе заел десетгодишния понтиак на баба си и пътуваше на север от Калифорния по Крайбрежната магистрала. Носеше черно найлоново яке с емблемата на „Гигантите“ от Сан Франциско, дънки и шапка с козирка. Баща му бе фанатичен почитател на бейзбола. Обаждаше се откъде ли не, за да разбере как е играл любимият му отбор, беше му разказвал за Мейс, Макови и Маричал — големите играчи от миналото на „Гигантите“.

Беше мрачен дъждовен ден и Грег се стараеше да кара бавно. Старата кола пъшкаше и протестираше, докато той взимаше острите завои и стръмните наклони на пътя. Преди да тръгне от Бодега Бей бе изял най-хубавата храна за последните месеци — прочутата рибена чорба на Мери Кингстън: варена сьомга с картофи, лук и кисели краставички с домати, подправена с кисел сос. Прекрасно ядене за дъждовния октомврийски ден. Изсърба чорбата с хляб и квас и каза на баба си, че се кани да намери човека, който знае причината за катастрофата.

— Каза ли на Лайза какво се каниш да правиш? — попита тя. — Това момиче има здрава глава на раменете си.

— Разбира се. Тя ми пожела успех.

Но не точно това му бе казала Лайза. Учуден, той си мислеше за думите й.

„Пази се!“

Беше нервна и разтревожена.

„От какво да се пазя? Аз търся механика, който знае какво се е случило и защо баща ми и всички тези хора умряха. Какъв е проблемът?“

Лайза не бе същата като по времето, когато той играеше в Малката лига и беше шампион по плуване. Завладяха го спомени от детството. Беше в шести клас, когато започна да излиза с група хулигани. Направи си пищов за часовете по история с най-важните дати от Гражданската война. Същата нощ Лайза намери пищова му и го направи на нищо.

— Ако отсега започнеш да мамиш, никога няма да спреш — каза му тя.

После го накара да напише сто пъти в тетрадката си „Законите на Лайза“: „Няма да лъжа. Няма да мамя. Няма да обещавам да извърша нещо, което не мога да направя“.

— И винаги постъпвай правилно.

— Как ще разбера кое е правилно?

— Ако спазваш „Законите на Лайза“ ще знаеш. Винаги ще знаеш.

Да се опита да разбере кой е виновен за катастрофата бе правилно. Защо Лайза тръгваше срещу правилата си?

Дъждът се усили и студът проникваше през дрехите на Джо Дрейтън. Той стоеше върху скалите и солената вода пръскаше краката му. Чувстваше се изтощен. От колко време не бе спал нощем? Предната нощ се събуди от същия кошмар: плуваше сред преплетените корени на мангрови дървета в блато от гноясала кръв. Внезапно корените се разплитаха и откриваха кървави ръце и крака. Той потъваше в нощния ад.

Стоеше и слушаше рева на океана. Можеше да се потопи в ледените му води. Можеше да се прероди. Ако имаше кураж, щеше да се присъедини към двеста осемдесет и осемте жертви, които бе запратил във водния им гроб.

Отново отпи от бърбъна, пресуши бутилката и я запрати във водата, където тя се залюля върху вълните. Разкайваше се, че не се бе обадил на сина на Тони. Щеше да се радва, ако се бе запознал с него, ако бе измолил прошката му.

Внезапно голяма вълна заля скалата, намокри го и той затрепери от студ. Трябваше да си облече шлифер. Мисълта го разсмя. Душата му се бе вледенила, защо да се притеснява, че ще настине?

„Как да го направя? Дали да се хвърля във водата, или просто да стоя и да чакам прилива?“

Понякога голяма вълна заливаше брега и навлизаше на триста метра зад обичайното място на прилива. Молеше се това да се случи. Щеше да бъде като знак от Бога.

„Щом Бог е разделил Червено море, защо да не може да пусне и една огромна вълна?“

За хиляден път премисляше как се бе стигнало до това. Бе негова грешка. Той бе разрешил на Макс Уонакър да разруши работата му. Започна да назначава механици на почасово заплащане, правеха прегледите само на хартия, купуваха неоригинални резервни части. После, след катастрофата, взе чек за седемстотин хиляди долара, които Макс нарече „бонус“. Не бяха „кървави пари“. Беше бонус.

Дрейтън забеляза, че чекът е адресиран до японска банка. Винаги забелязваше подробностите, в това се състоеше работата му. Забравена отвертка в контролния панел, погрешно направена студена спойка на регулатора за горивото, недобре затворен люк на багажното отделение. Забелязваше всичко.

„Ако пропуснеш нещо, умират хора.“

Друга вълна се удари в скалата и шляпна в краката му. Той потрепери от студ като мокро куче.

„Защо взех парите? Защо избягах? Трябваше да кажа истината и да поема вината.“

Истината. Никой на този свят не знаеше повече от Джо Дрейтън за самолет сто и две. Спомни си как бе седнал в подобния на куб офис по-малко от тридесет часа след катастрофата. Беше два през нощта и там бе само персоналът, зает с прегледите на самолетите. Дрейтън си сипа кафе и отвори шкафа с папките, засрамен от факта, че знае какво ще намери. Всичко бе пред него — черно на бяло, и само той можеше да каже кое е истина и кое — лъжа. По времето на катастрофата самолетът бе на двадесет и четири години. Двигател номер две бе работил четиридесет и девет хиляди шестстотин и четиринадесет часа и деветнадесет хиляди петстотин седемдесет и пет цикъла. Записките по поддръжката не показваха отклонение в работата. Това бе истина.

Същите записки показваха, че роторният диск е свалян и проверяван седем пъти по време на двадесет и четири годишния живот на двигателя, като последната проверка е била осем месеца преди катастрофата. Според доклада дискът е бил демонтиран и подложен на флуоресцентна проверка за проникване в метала с помощта на ултравиолетови лъчи. Дискът е бил покрит с боя и не е допуснал проникване на лъчите в боята. В противен случай, пак според доклада, е щял да бъде сменен поради износване на метала.

„Според доклада, но докладът не е верен.“

Записките бяха фалшифицирани. Такъв тест не бе правен. Нито през април 1996 година, нито по време на предната проверка през 1994.

Той добре си спомняше втория инцидент. Уонакър го бе накарал да пусне самолет сто и две. Двигател номер две на същия бе демонтиран заради корозия в дюзите на турбините. Но времето не стигаше, парите не стигаха и така проверката не бе направена. Дрейтън подписа доклада.

Грег се движеше на север. Валеше като из ведро. Чистачките на стария понтиак се движеха по прозореца, но не смогваха да го изчистят. Той намали скоростта. Струваше му се, че бразди ниските тъмни облаци. Въздухът бе натежал от соления морски бриз. Пътят се виеше, прекосяваше плитки поточета, следваше покритите със секвои хълмове в посока към океана. Грег гледаше вълните, които заливаха скалите и се разбиваха в невидими ръбове. Мина през места с романтични имена: Зеленото дере, лагуната Болинас, Руското дере.

Сред звуците на дъжда, който заливаше прозореца на колата като безкраен поток от сълзи, Грег мислеше за баща си. Той бе безстрашен и смел боен пилот, а след това — предан на „Атлантика“ командир на самолет. Като дете Грег искаше да прилича на него. Спомни си, че за осмия му рожден ден баща му му подари детски военноморски костюм с цяла дузина джобчета и ципове. Той обличаше костюма всеки ден в продължение на седмици, докато баба му не го накара да го съблече, за да го изпере.

Мислите му се върнаха при Лайза и той си даде сметка колко много държи на нея. В началото, когато баща му му каза, че се е влюбил в момиче от долината, Грег го изгледа с невярващи очи.

— Има ли проблеми за теб? — Баща му бе сбърчил загрижено челото си.

— Ще ти кажа истината, татко. Чувствам се стъписан.

Опита се да си изясни какво значи Лайза за него. Спомни си, че когато бе дванадесетгодишен, тренираше в басейна, за да подобри времето си. И в този миг я виждаше как седи и го чака, не със свирката и секундарника, а гола, с кръстосани крака, потопени във водата. Дълбоко в себе си Грег съзнаваше, че за него Лайза винаги е била повече от бавачка и сестра. Какво беше тя? Навярно любовта на детската му фантазия. Още можеше да си ги представи двамата с баща си. Бяха невероятна двойка.

След като баща му загина в катастрофата, той за известно време загуби връзка с Лайза. Тя се върна в университета, а той учеше в колеж. Винаги му се обаждаше на рождения ден, но когато я канеше, тя си намираше извинения. В началото го болеше, но си мислеше, че й напомня за баща му, и затова не й се сърдеше. Един ден със свои приятели обикаляше баровете на луксозните хотели. Бяха се понапили, задяваха минувачите и се държаха като типични колежани, когато решиха да тръгнат към Феърмонт.

— Гледай! Гледай! — извика едно от момчетата, докато вървяха към фоайето.

Грег се обърна и видя една двойка да се качва в бяла лимузина.

— Какво има?

Той гледаше млада жена в елегантна черна рокля за коктейли, дългата й златисточервена коса бе сресана в стилна прическа. Лайза.

Лайза Фримонт във Феърмонт.

Беше с по-възрастен мъж със смокинг. Грег разпозна Макс Уонакър — беше го виждал на един пикник на фирмата, когато той произнесе реч и раздаде награди. Баща му го презираше и го наричаше ненаситен лицемер. Уонакър бе преметнал ръка през рамото на Лайза и й помагаше да се качи в лимузината.

— Хайде! — подкани Грег приятелите си. — Да вървим да пийнем по нещо.

Но вечерта бе провалена. Защо Лайза бе с Макс Уонакър? Грег никога не я попита, нито й каза, че я е видял, но още продължаваше да мисли за това. „Атлантика“ бе провела годишното събрание на акционерите в Сан Франциско и Грег предположи, че Лайза се е запознала с Макс чрез баща му. Сигурно се чувстваше самотна и щом Макс я е поканил на вечеря или на банкет, защо да не отиде? В това нямаше нищо лошо. И все пак мислеше, че е проява на нелоялност към паметта на баща му, и не можеше да се отърве от мислите си. Дъждът се усили и Грег разбра, че не е преценил правилно времето за пътуване по лъкатушещия път. Все още се надяваше да стигне Медончино преди да се стъмни, но откъм океана идваше мъгла. Двадесетте километра от Гуалала до Пойнт Арена между ферми от едната страна и останали от прилива езерца от другата му отнеха четиридесет минути. Караше между гъсти облаци по хлъзгавия път от Пойнт Арена към Елк — отсечка с опасни завои. По-нататък пътят за Албион се виеше по крайбрежната ивица с високи скали, а още по-нататък прекосяваше тревисти морски тераси и завиваше към стария град Медончино с безразборно струпани къщи. Тогава се зае да търси Джо Дрейтън.

Джо Дрейтън мислеше за Бога. Бе застанал на хлъзгавата скала и се опитваше да запази равновесие. Краката му се бяха вкочанясали. Дрейтън гледаше необятната шир на океана и разсъждаваше за Създателя.

Той вярваше в съществуването на Бога. Само Бог би могъл да го прати на сцената на катастрофата, само Бог можеше да го направи свидетел на сътворения от самия него Холокост — да види тела без глави, ръце без тела, да вдишва изпаренията от горивото, да го обгръща щипещият черен дим, който не изветрява и мирише на смърт. Той газеше до колене във водата. Краката му бяха потопени в гъст торф. В праисторическото блато живееха чапли, сиви рибари и други птици. Те крачеха из плитчините и дебнеха плячката си, напълно забравили за незначителното присъствие на хората.

Джо си спомняше топлината на зимното слънце, която усещаше върху врата си, но той бе влажен от студена пот. По-късно обиколи мястото на катастрофата с моторницата на стария Крекър от Флорида, брадясал несретник, който вонеше на ром. Бръмчащата моторница се движеше около различни дървета и сред боклуци, разпръснати от вихъра на експлозията.

Мястото скоро се превърна в нереално бойно поле, където водолазите на Националната дирекция по безопасност на транспорта се гмуркаха със специалните костюми на НАСА и се ровеха из мръсотията, а в това време снайперистите следяха за алигатори и отровни змии. Търсачите преровиха внимателно останките за части от телата на загиналите и вадеха всевъзможни неща — от покрити с кръв бедрени кости до все още работещото записващо устройство от командната кабина. Като си спомняше за тази картина, Джо бе уверен, че е видял ада. Сега бе готов да влезе там.

Грег спря на два пъти, за да попита за пътя, преди да се отправи към Пойнт Кабрило Драйв и да тръгне към фара, като си проправяше път между скалите. Човекът от бензиностанцията му бе казал, че там рисуват всички художници. Той отби понтиака и го спря на настлан с пясък паркинг. Дъждът бе спрял. По небето се рееха чайки и оглеждаха езерцата, останали от прилива. Една шейсетинагодишна жена седеше на висок стол пред един триножник и рисуваше фара на фона на сърдитото сиво небе. Двама туристи — мъж и жена, към четиридесетгодишни — се бяха увили като вързопи заради студа и се движеха бързо по ръба на отвесната скала. Самотен мъж с бинокъл стоеше над скалите и оглеждаше водата за китове.

Близо до ръба на скалата Грег видя триножник, високо столче и платно с недовършена рисунка на разгневеното море. Платното бе прогизнало от дъжда.

„Къде си, Джо Дрейтън?“

Грег тръгна по скалата и се загледа в прилива, който бушуваше в скалите под него. В далечината, на стотина метра от брега, върху една заоблена скала стоеше мъж с червено яке. Бе останал като на остров сред прииждащата вода.

„Ти ли си, Джо?“

Вероятно имаше пътека към канарите, но Грег не можеше да я намери. Тръгна, след това се затича към мъжа.

Извика високо името на Джо Дрейтън, но кой би могъл да го чуе сред грохота на вълните? Пътеката лъкатушеше встрани от брега и за момент Грег загуби мъжа от погледа си.

На Джо Дрейтън му се стори, че някой го вика, но ако не беше Бог, трябва да бе вятърът. Мислите му отново се върнаха на онзи адски ден и той за хиляден път видя сцената. Това бе неговото наказание — да агонизира и да се наслаждава на собственото си мъчение.

С лодката на Крекър бяха търсили останки от двигателя и хидравличната система. Виждаше и себе си, коленичил в няма молитва — причината за катастрофата да не е в поддръжката или по-скоро в липсата на такава. В първия час откри три парчета от кожуха на двигателя, една хидравлична помпа, няколко перки и част от маркуч. Маркира местата със закотвени шамандури, за да могат хората от Националната дирекция по безопасност на транспорта да си свършат работата. От диска нямаше и следа. Чак когато залязващото слънце прободе очите му като с кама, Джо го откри сред папрат, заобиколена от цяла плетеница бели лилии. По средата като украшение на масата за обяд на дами лежеше триъгълно парче титаниева сплав и проблясваше в лъчите на залеза. Едно-единствено парче от роторния диск, дълго почти тридесет сантиметра. Дар от дявола.

Тогава разбра причината за трагедията. В сърцето си той я знаеше и преди да види драскотината върху повърхността. Джо пристъпи в плитчината и издърпа парчето в моторницата, за да го огледа. В средата на диска се виждаше неколкосантиметрова кухина.

„Трябва да го взема. Трябва да маркирам мястото и да уведомя търсачите.“

Ако го бе направил, тестовете щяха да потвърдят онова, което вече знаеше, че дискът се е разбил поради остаряване на метала. Докладът щеше да бъде написан на суховатия език на техниците от лабораторията: „Фрактографията, металографията и химическият анализ показаха присъствие на нитрогенно стабилизиран дефект на повърхността около цепнатината“.

Изследователите щяха да се чудят как е могло да се случи само осем месеца след теста за флуоресцентно проникване. Ако дискът бе преминал изпитанието, нямаше да се счупи и да се завърти така, че да разруши хидравличната система.

Лаборантите щяха да измият диска с дейонизирана вода и щяха да направят спектроскопично изследване за наличие на фосфати. Ако изпитанието за флуоресцентно проникване бе направено, както се твърдеше в подписания от него доклад, би трябвало да се открие наличие на съединението. Но те нямаше да го намерят. И тогава докладът щеше да бъде определен като лъжа. Щяха да направят на пух и прах „Атлантика“. Фирмата нямаше да може да се разплати и наред с „Истърн“, „Брениф“, „Фронтиер“ и старата „Пан Ам“ щеше да попадне на бунището. Джо Дрейтън щеше да бъде уволнен, а може би и подведен под съдебна отговорност.

И така, той се обади по клетъчния телефон на Шанк в седалището на шибаната компания, което бе разположено в една шатра. Директорът по сигурността обикаляше екипа, който се занимаваше с трагедията, за да се увери, че никой няма да даде изявление пред пресата без негово разрешение, и се разпореждаше с работниците в шатрата, пълна с комари. Дрейтън си спомняше жуженето на гласовете по време на разговора. В шатрата гъмжеше от ченгета, лекари от екипа за първа помощ, представители на Националната дирекция по безопасност на транспорта и спасителни въздушни екипи. Отвън репортерите обикаляха като лешояди, а над тях кръжаха истинските хищници.

— Зарови го някъде — нареди Шанк.

Дрейтън не се противопостави. В дока го очакваше куриер на „Атлантика“ с плик, в който имаше десет стодоларови банкноти за стария Крекър. Той бе изключително доволен да вземе парите и бе готов веднага да тръгне към Мексиканския залив и да зарови диска. Дрейтън отказа да го придружи, сякаш така щеше да облекчи вината си, и тръгна към дома си, за да се напие.

През първата година непрестанно се боеше, че ще намерят и друго парче от диска. След това започна да се моли това да стане. Уви! Предполагаше, че останките са потънали в тинята, вплетени в стъблата на водораслите.

Джо бе вече в Калифорния, когато научи, че специалистите от Дирекцията за безопасност на транспорта са открили следи от експлозия в кожуха на двигателя, намиращ се на опашката. Бе поклатил глава в недоумение.

Вероятно бе дело на Шанк. Как го бе направил? По някакъв начин бе намерил достъп до частите и бе оставил следи от експлозив. Блестящо отвличане на вниманието! Напълно вероятно при това, защото група кубински емигранти наистина бе отправяла заплахи. В центъра на разследването застана тероризмът и ФБР отстрани следователите от Дирекцията по безопасност на транспорта. Естествено, друго доказателство за наличието на експлозиви не бе открито. Никоя терористична група не пое отговорността и причината за катастрофата не бе определена окончателно. Нещастните вдовици, вдовци и сираци загубиха съдебните дела. Животът за „Атлантика“ продължаваше.

Приливът бе вече в стихията си. Скалата на Дрейтън бе заобиколена отвсякъде с вода. Пенести вълни се разбиваха в ръбовете й и мокреха старите му работни ботуши с метални токове. Вълните се разбиваха така високо, че той усещаше вкуса на сол по устните си. Вятърът се усили и свистеше през отворите в скалите на десетки метри навътре в сушата.

Джо трепереше от студ и съжаляваше, че не бе взел още една бутилка. Съзнанието му бе замъглено от липсата на сън, от малкото храна и многото пиене. Десетки пъти бе стоял на същата тази скала и бе мислил да се хвърли в яростните вълни, точно както нееднократно бе решавал да се обади на Грег Кингстън и да му каже истината. Не намери кураж. Изпълни го самосъжаление и самоненавист.

Само една крачка по хлъзгавата повърхност можеше да облекчи болката му. Можеше да сложи край на видението на сребристия самолет, който се забива във водите, на кошмара с червенооките алигатори, които поглъщат ръце и крака, на детската обувчица, заплетена в листата на една ниска палма.

Можеше да свърши в този миг.

Ако имаше кураж.

Но ако имаше кураж, щеше ли изобщо да бъде тук?

Внезапно една вълна заля скалата, мина покрай него и се оттегли в открито море. Дрейтън се залюля на една страна, после — на друга. Размаха ръце като вятърна мелница, като се мъчеше да остане прав. След това политна и падна в солената ледена вода.

Грег затича по пътеката сред скалите. Привеждаше се, за да избегне клоните на дърветата, подскачаше над корените им и накрая излезе на ръба на скалата. Чу вопъл, който му заприлича на скръбна молитва, идваща от морето. След миг съобрази, че е вятърът, който минава през арките и тунелите, издълбавани в скалите в продължение на милиони години.

Внимателно приближи ръба на канарата и погледна към заоблената скала. Мъжът с червеното яке вече го нямаше там. Водата заливаше скалите, влизаше в отворите на камъните под краката му и се оттегляше.

И тогава забеляза нещо необичайно.

Сред сивата вода, която се разпенваше и ставаше бяла, като заобикаляше камъка в плиткото езеро от прилива, видя цветно петно.

Бе нещо червено. Плисна нова вълна и червеното, каквото и да беше то, изчезна. Грег почака водата да се завърти в езерото, да се плъзне около скалите и да се оттегли. Отново го видя — червено петно във водата.

По канарата се виеше стръмна пътека и той внимателно слезе, като се държеше за шуплестата канара. Под краката му се плъзгаха глина и морски камъни. На половината от пътя го плисна огромна вълна и той загуби равновесие. Хвана се за хлъзгавия ръб на канарата, изправи се и продължи надолу.

Грег бе близо до водата, когато видя червения плат и разпозна мъжко яке. След това забеляза тила на мъжка глава и торбести панталони. Безжизненото тяло се носеше по водата с лицето надолу, а водата бушуваше, напираше към брега и отново се оттегляше. Не успяваше да стигне до ръба и оставаше в езерото — нищожна част от безбрежния океан.

Грег не можеше да види лицето на мъжа, но знаеше кой е. Бе загубил Джо Дрейтън. Бе загубил единствената възможност да научи истината за баща си. Това бе негова непростима грешка. Ако бе намерил Дрейтън година по-рано… Ако бе пристигнал един час по-рано… Кой знае?

„Татко, предадох те.“

Грег Кингстън се разплака, риданията му преминаха в стон, който и той самият не можеше да чуе, защото бе заглушен от вятъра и плисъка на океанските вълни.

13.

Черният понеделник

Къде беше снимката на съпругата му?

Лайза размишляваше над този въпрос, докато се обличаше за вечерята. Поканата бе написана с писалка върху кремава хартия със сребърни кантове — особеност, характерна за личните предпочитания на госпожа Самюъл Адамс Труит.

„Толкова типично.“

Джери Клайн, Вик Васкес и Лайза Фримонт бяха поканени на това, което госпожа Труит наричаше „Първата от многото вечери за сътрудниците“.

„Очаквам с нетърпение нашата среща — бе написала Кони с крайно изящния си почерк. — Съпругът ми ми е разказвал толкова много за вас.“

„Нима?! А казвал ли ти е, че възнамерявам да го чукам до побъркване? Предполагам, че не е. Той дори няма представа за това.“

Лайза бе очаквала да види фотография на госпожа Труит в позлатена рамка върху бюрото на съдията. Сам никога не я споменаваше в разговорите им. Нищо, освен златната халка, която изглеждаше малка върху голямата му ръка, не подсказваше, че е женен. И така, къде беше някогашната Констанс Парам — разглезената дъщеря на оттеглилия се сенатор, принцесата от Нантъкет, широко известна с изтънчения си вкус? Къде се вписваше съпругата? Някъде зад глупавото рунтаво куче, щастливо заровено в купчина есенни листа, чиято снимка в рамка стоеше върху бюфета в стаята на господаря му?

Повехна ли, Констанс?

Лайза нямаше време, нямаше и идеи. Щеше да бъде много по-лесно, ако съдията бе настроен да флиртува, ако той направеше първата крачка. Не бе го сторил. Значи бе неин ред да действа.

„Единственият начин да получа гласа на Сам е да се вмъкна в живота му и в леглото му.“

Изслушването на страните бе след три седмици. Без да има възможността да подготви материалите по делото, тя бе принудена да разчита на откъслечни разговори. Съжаляваше, че се стигна до необходимостта да използва тялото си, за да оцелее. Невероятна смесица от разнообразни чувства бушуваше у нея, бръмчеше досадно като пчела върху стъклото на прозорец. Сетеше ли се за Сам Труит, я обземаше нега, но сетеше ли се, че той е нейната цел, изпитваше болка и мрачна скръб. Желаеше го, но мразеше мисълта, че го предава. По дяволите! Защо не можеше просто да си върши работата, да започне кариерата си и да заживее нормално?

„Защо съм обвързана като с котва към миналото?“

Наистина бе несправедливо. Труит бе първият мъж, когото срещаше след смъртта на Тони и който можеше да я развълнува, а тя бе копието, което трябваше да го унищожи. Развод, безчестие, срам — кой знае докъде можеше да доведе всичко това. Мислите й се върнаха към вечерята. Би предпочела да хапне на някое тихо местенце със съдията, но той не й бе предлагал. Тази вечер щеше да има възможност да направи първата крачка под зоркия поглед на жена му.

Инстинктът й подсказваше, че бракът на Труит е малко по-добър от този на О’Джей и Никол и малко по-лош от онзи на Ози и Хариет. Планът й бе прост, но осеян с капани.

„Той може да ме отхвърли, може да ме начука, а след това наистина да ми го начука, като гласува по друг начин.“

Тя отвори вратата на гардероба и направи ревизия на дрехите си. За да може да влезе в лодката му, трябва първо да привлече вниманието му. Край на блейзърите и на раираните костюмчета. Нуждаеше се от нещо, с което да провери дали у Сам все още има живец. Би могла да облече сако за езда с тесни панталони или ако искаше да стигне до края — дълъг брич за езда с подходящо сако. Не! Отиваше на коктейл и имаше много дрехи за такъв случай.

Макс винаги бе имал слабост към Франция и често водеше Лайза на ревютата на Шанел в Париж. Да посещават столиците на модата — Милано, Париж и Ню Йорк — и да следват сезоните бе станало нещо обичайно. Той бе винаги щедър и се възхищаваше на добре облечената си любовница, която караше мъжките глави да се обръщат, докато ги настаняваха на най-хубавата маса.

Тя извади някои дрехи от гардероба. Беше на път да избере тоалет на Унгаро — тясна рокля от черно кадифе и копринен жоржет. Беше с голи рамене и очертаваше всяка линия на тялото й, чак до глезените. Дрехата й напомняше за „тръбата от виеща се черна коприна“, която Марджъри Морнингстар носеше в един от любимите й романи от времето на юношеството й. Роклята бе помогнала на героинята по време на танц да очарова едно богато момче. А другите момичета бяха изглеждали като повехнали цветя, облечени в тафта. Лайза се изучаваше в огледалото. Бе твърде слаба и твърде сексапилна. И така, можеше да облече роклята с едно рамо на Жан Колона или прозрачната от Шанел, която завършваше асиметрично като рибя опашка, и още няколко оскъдни дрешки, никога невиждани в залите на съда или в домовете на съдиите от Върховния съд.

Накрая тя ограничи избора си до два тоалета — тясна рокля от Валентино, дълга до глезените, с пайети, подредени като рибешки люспи, и подобна на нея прилепваща към тялото дреха с леопардови шарки от Живанши. Облече и двете, като всеки път заставаше пред огледалото в предизвикателна поза като за снимка.

„Господи! Възбудена ли съм?“

Разсмя се. Не се чувстваше сексапилна. Бе ужасена от това, което виждаше — срама и края на кариерата й, ако Труит разбере. И — още по-лошо — какво би направил лудият Шанк, ако се провалеше. Дългите дрехи се сливаха с високата й фигура и прилепваха като втора кожа към тялото й, подчертаваха малките й гърди, откриваха плоския й корем и изящната пропорция на бедрата й. Леопардовата рокля добавяше доста предимства с цепката си отпред. Когато се движеше, сянката между бедрата й привличаше вниманието. Тя избра леопардовата не само заради обещанията за забранени наслади, които даваше, но и заради шегата, която само те двамата с Макс можеха да разберат. Този път нямаше да сложи леопардовите уши и нямаше да си изрисува мустаци. Но все едно пак се връщаше към предишната си работа.

Прекрасни аромати изпълваха къщата и Сам Труит се заслуша в потропването на тиганите и тенджерите, веселото подрънкване на сребърните прибори и хлопането на вратите на шкафовете. Той бе седнал да прочете някои досиета и доклади за процесите, а Кони атакуваше кухнята. Тя бе невероятно добра в готвенето, изобретателна и смела, сякаш така задоволяваше някакви неизпълнени желания за творчество. Независимо дали приготвяше храна по френска или калифорнийска рецепта, или правеше домашни макаронени изделия, Кони бе в състояние да превърне храненето в празник.

Тази вечер Труит се облече рано. Сложи си рядко обличания костюм — тъмносиньо кашмирено спортно сако и широки сиви панталони, бяла риза и вратовръзка от рипс в червено и бургундско. Кони пържеше, вареше и печеше и още не се бе преоблякла.

Щяха да дойдат само трима души. Труит бе казал на сътрудниците си, че спокойно могат да поканят приятелите си, но и тримата бяха отклонили предложението му. Вик Васкес бе сгоден за студентка по право от Мичиган и се бе сприятелил само с няколко души във Вашингтон, Джери изглеждаше така, сякаш не бе излизал на среща още от времето на прогимназията, а Лайза каза, че няма никой, когото би искала да покани. Това го озадачи. Те наистина бяха претрупани с работа и им оставаше малко свободно време, но все пак тя беше блестяща жена, красива и умна.

„Господи, защо не съм петнадесет години по-млад и ерген…“

— Сам, готов ли си? — извика Кони отдолу и това му напомни, че е женен, че е на четиридесет и шест и че трябва да внимава с необмислените решения, особено ако става дума за жени.

— Готов и нетърпелив — извика той в отговор. — Какво ще има за вечеря?

Чу стъпките й по стълбите.

— Забрави ли? — Тя влезе в стаята и лицето й потъмня. — По дяволите! Наистина си забравил!

— Какво?

— Полинезийска кухня. Казах ти. За какво мислиш, че са ми тези цветя?

Той чак сега забеляза, че носи няколко стръка.

— Поръчах червена плумерия и цъфнал бял джинджифил още преди седмици. — Гласът й бе предрезгавял от разочарование и гняв. — Цяла сутрин съм ги подреждала.

Тя запрати букета към него и той го пое с хрисимо смирение.

— Прекрасни са — каза неловко. — Какъв е проблемът?

— Начинът, по който си облечен. Очевидно си забравил, че трябваше да се облечем в хавайски стил, а си забравил да кажеш и на гостите ни. Когато им изпратих поканите, още не бях решила какъв ще е мотивът на вечерта. Но миналия четвъртък ти казах, че ще е хавайски.

„Мотивът. Говежда пържола от рибицата, картофи с масло и студена бира са за мен мотивът, който си струва.“

— Ще се почувстват неловко — каза Кони. — И аз ще се почувствам неловко. Очаквах да си облечен в хавайска риза.

— Нямам хавайска риза.

— Аз ти купих. Синя, копринена, с червени хибискуси.

— Ще я облека — каза той без ентусиазъм.

— Не. Щом сътрудниците ти ще бъдат с костюми, няма да е в синхрон.

Труит не можеше да разбере защо хавайската риза е толкова важна, но знаеше, че е по-добре да не налива масло в огъня.

— Сигурен съм, че храната е страхотна и всички ще останат доволни, без значение как са облечени — каза той.

— Ами аз?! — По бузите й потекоха сълзи.

„Какво за теб? Какъв пък е проблемът сега?“

— Само аз няма да бъда на място — извика Кони.

— Как така?

— Защото ще бъда със саронг, идиот такъв!

Лайза пристигна последна. Джери и Вик се мотаеха около кухнята, отпиваха пиня колада и питаха госпожа Труит с какво могат да й помогнат. Тя проверяваше дали се е затоплил паят с риба тон, който бе сложила във фурната. Бе го приготвила по-рано през деня, но бе забравила да го полее със соса от зелен лимон и майонеза, защото се бе ядосала на Сам.

Със Сопчопи до крака си, Сам отвори вратата и в първия миг се зачуди коя ли е тази висока жена със златисточервени коси, това дългокрако създание в рокля с леопардови шарки, която стигаше до глезените й. Тя си бе сложила огърлица от черен оникс, подходящи златни обици и обувки с високи токове и каишка отзад.

— Лайза! — извика той, сякаш правеше голямо откритие.

— Съдия Труит! — усмихна се тя в отговор.

Лайза влезе в малкото антре. Дрехата й се разтвори. Цепката сякаш стигаше чак до кръста й. Очите на съдията се заковаха там, но след миг той смутено отклони поглед. Сопчопи не бе толкова сдържан и като душеше, навря влажната си муцуна в цепката.

— Соп! Престани! — Труит почервеня и допълни: — Той е птичар.

— Е, това обяснява всичко. — Смехът на Лайза се разнесе като шума на пенещо се шампанско.

Труит отпъди Сопчопи и поведе Лайза към кухнята.

— Искам да ви представя на Кони. Тя няма търпение да се запознае с вас.

Следващите три часа Сам прекара като играеше с момчетата на „Черния понеделник“. Спореха върху най-лошите дела през цялото съществуване на Върховния съд. В това време Лайза и Кони си разменяха комплименти по типичния за жените начин. За Труит бе изключително трудно да се съсредоточи и да следи разговорите около масата.

— „Плеси срещу Фъргюсън“ — заяви Виктор Васкес — е едно от най-лошите решения на Върховния съд, защото легализира сегрегацията.

— Харесва ми роклята ви — казваше в това време Кони. — На Живанши ли е?

— Дред Скот е още по-лошо — говореше Джери Клайн. — Златната шега. Ако съдът не бе постановил, че бившите роби не са граждани, защитавани от конституцията, нямаше да имаме случая „Плеси“.

— Дизайнът е на Джон Галиано — кимна Лайза.

— Така си и мислех — възкликна Кони. — Стилът му е толкова смел, толкова сексапилен.

„Толкова неуместен“ — преведе си Труит думите на Кони. След толкова много години, прекарани заедно, той отлично декодираше изразите й. Кони с пуританското си възпитание не можеше да облече тясна пола за официална вечеря, нито пък прилепнали в чатала панталони за сватба в черква.

Когато представи една на друга двете жени, Сам забеляза как Кони потуши блесналите в очите й огънчета. Тази вечер Лайза би могла да завърти главите на мъжете и в най-изискания бар. Изглеждаше прекалено блестяща, прекалено зашеметяваща за малкия им дом. Двете жени си размениха поздрави, след което Кони си сипа червен ром с лед и парченце лимон и стрелна съпруга си с поглед, който казваше: „Кого смяташ да правиш на глупак, стара лисицо?“.

Лайза — невероятно гъвкав леопард, правеше комплименти на Кони за традиционната мебелировка.

— Сякаш съм в Ню Ингланд — възхищаваше се Лайза на хола. — Този стол „Чипъндейл“ ли е?

— Да, защо? В стил „рококо“.

— Много е елегантен.

Труит се мъчеше да допринася за доброто настроение.

— Е, съдия Труит — подхвана Виктор, — кой е бил най-черният понеделник?

— Не забравяйте „Коремацу“ — каза Труит. — Поддържал е отнемането на свободата на американските граждани само защото са имали недвижими имоти в Япония.

— А какво ще кажете за „Труит срещу Труит“? — запита Кони с тънка усмивка. — В това дело всички съпрузи, които забравят мотива на вечерята, давана от съпругите им, се осъждат да присъстват на „Шоуто на орхидеите“ вместо на мача от Суперлигата.

— Жестоко и доста необичайно — каза Сам Труит.

Седяха около масата в трапезарията и привършваха онова, което Сам упорито наричаше пай с раци, а Кони го поправяше, че е с риба тон.

— Просто е превъзходно — каза Лайза. — И сосът е много вкусен. — Тя смръщи вежди и продължи: — Но има нещо, което не мога да определя. Може би тарос?

— Близо сте. Един индонезийски плод. Очевидно добре познавате кухнята — каза впечатлена Кони.

„Звучи като обвинение“ — помисли си Труит, сякаш Лайза бе добила епикурейските си навици в луксозни ресторанти, а не като слугува около печката.

— Естествено — каза Лайза. — Яла съм подобно ястие в Манеле Бей на Ланай, но трябва да призная, че вашето е по-вкусно.

— Ланай! — удиви се Кони. — От години се опитвам да заведа Сам на Хаваите, но той предпочита да посещава скучни съдилища…

— „Куинс Бенч“ в Лондон — довърши Труит изречението й.

— Сам предпочита да гледа остарели адвокати с техните перуки…

— Това са адвокати, които имат право да пледират — намеси се Труит.

— Все едно. Сам, съзнаваш ли, че никога не сме били на Хаваите?

— Ние никога не сме били на много места — Буенос Айрес, Богота…

„Бодега Бей.“

Бе необяснимо защо се сети за родното място на Лайза. Питаше се как ли е изглеждала като дете. Чудеше се дали няма любовник в Калифорния. Защо тази спираща дъха блестяща жена беше сама? Тя беше нещо изключително. Хвърли поглед към Кони, която го изгледа със сардонична усмивка. В саронга и с орхидеята в косите си приличаше на кинозвезда от четиридесетте години.

„По дяволите! Винаги може да прочете мислите ми. След вечерята ще ми каже, че съм бил в настроението на Джими Картър — похотлив в сърцето си.“

Лайза погледна Труит в очите. Бе забелязала, че вечерта той на няколко пъти бе променял настроението си. В началото, когато я поздрави на вратата, бе стъписан, езикът му се върза като на ученик. Можеше да се закълне, че се беше изчервил. По-късно се опитваше да прикрие интереса си и отклоняваше поглед, щом очите им се срещнеха. Но сега, затоплен от алкохола и горящите цепеници в камината, бе станал по-решителен.

„Всичко е наред, Сам. Можеш да гледаш. Можеш да ме докосваш.“

Тя не се съмняваше, че апетитът му се е възбудил не само от пая с риба тон. При изпълнения му с желание поглед, й беше нужно само за миг да останат насаме и да го закачи на въдицата си. Беше подготвена той да бъде сдържан.

„Аз съм женен, работим заедно, моето положение… тра-ла-ла.“

Тази вечер тя се чувстваше неустоима. Можеше да притежава всеки мъж на света. А истината беше, че единственият мъж, когото желаеше, седеше на два метра от нея и й се усмихваше искрено и с копнеж.

Привършиха с ордьовъра и Кони сервира някакво екзотично ястие, приготвено в тиган с банани и къри, като разказа на Лайза колко трудно била намерила листа от „ти“, за да задуши бананите. Двете обсъждаха колко е важно тиганът да бъде горещ, а Вик и Джери дискутираха значението на гравираните в мрамора на фронтона думи: „Равенство пред закона“. Джери спореше словоохотливо, че справедливостта може да бъде еднаква само ако наистина е справедлива. Вик го наричаше заблуден задник. Единственият човек, който се държеше странно, бе Труит. Той не можеше да свали очи от Лайза. Сякаш за първи път виждаше в детайли лицето й, стъписващите синьо-зелени очи, изразителните й устни. Няколко къдрици се спускаха като копринени нишки и проблясваха в червено на светлината на свещите.

— Имам нужда от едно питие — каза той и тръгна към кухнята. Извади бутилка финландска водка от фризера. Беше тъкмо моментът да се поохлади. Бе фантазирал за сътрудничката си и мислите му нямаха нищо общо с нейните проучвания по делото за акта за добро поведение. Мисълта му бе насочена към недоброто поведение. Беше очарован от невероятната й красота, привлечен от обещаващата цепка на роклята й и удивен от дълбочината на познанията й.

Остави чашата — водката премина като горещо острие през гърлото му — и се зае да сравнява двете жени. Не беше справедливо. Когато мъж и жена живеят заедно, те неминуемо се нараняват, а от раните им остават белези. Той знаеше всички слабости на Кони, а тя знаеше неговите. Лайза изглеждаше толкова ненаранена от света, толкова освободена от грижи.

Когато се присъедини към останалите на масата, двете жени вместо да обсъждат храната и мебелировката, говореха за съдебен процес.

— Сам, нуждаем се от твоето юридическо мнение — каза Кони, като леко заваляше думите, което не беше чудно, тъй като бе пила ром цялата вечер. — В „Поуст“ имаше статия за един млад футболен треньор в гимназия, който бил уволнен, защото отказал да му направят тест за наркотици. Той дал ръководството на гимназията под съд, за да се върне на мястото си.

— Въздържам се от мнение — заяви Труит. — Какво ще кажете вие двете?

— Да го накарат да се изпикае в бутилката — високо каза Кони. Заради рома бостънското й лустро бе отишло по дяволите. — Как можем да се отървем от наркотиците в училищата, щом учителите се друсат?

— Но тук не съществува вероятност този учител да е взимал наркотици — каза Лайза. — Освен това какво значение има, ако един способен учител и треньор обича да попуши малко трева в събота вечер? Тестът е грубо нарушение на правата на личността.

— Господи, сякаш слушам съпруга си.

— Аз съм привърженик на личната свобода, както и съдията.

— Без съмнение това е причината да ви назначи.

„Превод: назначил те е, защото изглеждаш като суперманекен, а не като канцеларска мишка. Назначил те е, защото иска да те чука оттук до Девети окръжен съд.“

— Има и друга прилика — продължи Кони. — И двамата сте дяволски самоуверени. Изпълнени със справедливост.

За миг всички замълчаха. После Труит се разсмя и каза:

— Нали виждате, дори и съдия от Върховния съд може да бъде осъждан у дома си.

Думите му разсеяха напрежението и прикриха чувствата му, вътрешния му гняв. Той винаги бе прикривал истината за брака си. През всичките пропилени години бе отказвал да признае, че с Кони са двама души, които непрекъснато се карат и се наказват заради миналото. Бе провалил напразно живота си, както и Кони, чийто живот бе празен като утробата й.

Само за една вечер Лайза се бе превърнала в символ и в блестящ огън. Символизираше загубената младост и на двамата и осветяваше в мрака неизречената тайна на брака им: той беше безрадостен, без обич, просто съюз на двама упорити, които не желаеха да подобрят живота си или да скъсат нишката, която ги свързваше, както свързва двама биещи се с ножове в някой бар.

По-късно Труит изпрати Лайза до колата й. Копнееше да й каже нещо различно от някоя безвредна забележка за работата й. Не можеше! Щеше да държи под ключ чувствата си. Никога нямаше да действа, воден от тях. Докато й казваше „Лека нощ“, забеляза сянката на Кони зад прозореца в спалнята. Несъмнено ги наблюдаваше през дръпнатите завеси.

„Какво очаква? Че ще коленича и ще заровя глава в дрехата й като Сопчопи?“

Чувстваше се неловко, като болен. Ръкостискането беше съвсем формално. И дума не можеше да става за прегръдка или потупване по бузата. Той взе ръката й между своите, точно както бе постъпил първия ден. Само че този път беше по-различно.

Лайза вдигна глава и се усмихна. Щом очите им се срещнаха, устните й се разтрепериха. Бе настъпил мигът и тя се питаше дали ще има куража да го направи.

„Ако не го желаех толкова силно, щеше да е по-лесно.“

Беше нелепо, че го желае, но не водена от хитрина и долни мотиви. Когато му заговореше, коя Лайза щеше да бъде? Лайза, която го желае като мъж, или Лайза, която отчаяно се нуждае от гласа му? Неговата любовница ли щеше да бъде, или съконспираторът на Макс?

Ръцете им още бяха вплетени. Те мълчаха. Лайза плъзна палеца си в дланта му с нежни, бавни и кръгови движения. Жестът бе красноречив и ако той се направеше, че не разбира, щеше да му го каже директно.

— Сам, исках да ти кажа, че можеш да ме имаш във всеки миг, в който пожелаеш.

Той понечи да каже нещо, но от устата му не излезе нито дума. Палецът продължаваше движението си.

— Аз… ние… не… — промълви той след миг. — Бих искал. Наистина бих искал, но…

— Помисли върху това. — Тя леко притисна ръката му. — По всяко време, Сам. Където и да е. Достатъчно е да поискаш и аз ти обещавам, че ще бъде по-добро преживяване от всички, които си имал досега.

— Ами… аз съм поласкан — заекна той. — Но идеята не е добра. Всъщност идеята е страхотна, но… както казва Марк Твен, най-сигурната защита срещу изкушението е малодушието. Така че…

— Както казва Оскар Уайлд, най-добрата защита срещу изкушението е да му се отдадеш. Сам, ние и двамата се желаем и съзнаваме това.

Тя издърпа ръката си и влезе в колата. Седна, а цепката на роклята й се разтвори. Показа се едва забележимата линия на обръснатите й косми — грееха златисти на светлината на лампата. Труит стоеше като онемял, сякаш изведнъж бе попаднал в рая. Неизречено обещание за екзотични удоволствия висеше във въздуха. Тя затвори вратата и тръгна, а Сам Труит остана с видима издутина на сивите си панталони.

Шанк седеше в сив крайслер с четири врати — възможно най-незабележимата кола. Кола за ченгета. Бе седял на същото място през цялата вечер, като пиеше кафе от един термос и пикаеше в друг, като внимаваше да не ги обърка.

Въпреки студа той държеше прозореца на колата отворен, пушеше и хвърляше фасовете на улицата. Бе изпушил три пакета цигари. Не бе впечатлен от къщата на съдията — малък тухлен куб. Този човек сигурно печелеше по-малко от едно ченге, което се занимава с наркотици, поне по начина, по който Шанк бе правил това.

Замисли се за шумната къща на родителите си в Бруклин, която бе невъзможно да различиш от хиляди други. Всички съседи се стремяха да направят мястото прилично, метяха пътеките, през пролетта садяха цветя в сандъчета. Представи си как старецът му седи на входа и чете „Уолстрийт Джърнъл“, сякаш е някой голям капиталист, а всъщност Сизър Шейкениън не притежаваше и една акция. Той продаваше използвани мебели и то вън от търговската част на Бенсънхърст. Беше мечтател и не възприемаше нещата такива, каквито са.

Още чуваше тежкия акцент на баща си, когато си спомнеше как старецът го поучаваше и му обясняваше колко е велика Америка — страната на неограничените възможности. Междувременно ленивото копеле седеше в задната част на магазина, пиеше чай с приятелите си и си мислеше, че поредното старо канапе с повредени пружини ще се продаде само. Можеше да види тила на стария с късо подстригана коса. Изглеждаше по същия начин, както и преди тридесет години, когато бе слязъл от лодката. Шанк си спомняше люляковия аромат на евтин одеколон. Баща му вонеше на бръснарница и Шанк усещаше как го заливат вълни от гадостен мирис, още преди да го види как заобикаля купчината използвани масички за кафе, струпани в един от ъглите на тъмния магазин. Баща му беше слаб човек, но и майка му го унижаваше непрестанно с вечните си обвинения и гневни изблици.

Беше жена с високо и широко чело, черната й коса бе опъната назад в жестоко стегнат кок. Тя възпитаваше Тиодор Шейкениън като му даваше уроци по жестокост с опакото на ръката си.

— Щом искаш нещо, трябва да си го вземеш — казваше му тя. — Не го ли направиш, друг ще те изпревари.

Тя подценяваше съпруга си и многократно го използваше като пример за неспособност и провал.

— Има една дума, която баща ти така и не научи — „НМДПБАСМЗС“.

Момчето бе стъписано. Не бе чувало подобна дума, а и не можеше да я произнесе.

— „Не можеш да правиш бизнес, ако седиш върху задника си“ — поясни тя.

Родителите му рядко говореха за родината си, като че ли бяха израснали в Америка, макар и с акцент от Централна Европа.

Шанк бе подочул от разговорите неща, които го караха да мисли, че е с цигански произход, но никой не му го каза направо. Имаше братовчеди в Ню Джърси, които един месец работеха като строители, на следващия — като водопроводчици или електриджии. Рекламата върху вратата на пикапа им се променяше, но не и инструментите им. Имаше един чичо, който бе в затвора заради кражба с взлом, а друг — за измама.

Шанк бе на единадесет години, когато племенникът на майка му — Стефан, се появи един следобед у дома им. Беше полицай в района около реката в Джърси Сити, но не се обличаше като такъв. Носеше двуреден кафяв костюм с копринена кърпичка в джобчето и караше чисто нов тъндърбърд.

— Излез да се повозиш с братовчед си — каза майка му. — Той ще те научи на такива неща, които никога няма да чуеш в училище.

Те подкараха из предградията на Кънектикът и Стефан го попита:

— Как мислиш, Теди, кое е по-доброто — да откраднеш малко или да откраднеш много?

Момчето помисли, че това е подвеждащ въпрос, и отвърна:

— Нито едното, нито другото. Най-добре е да не се краде.

— Ти си същият като баща си — с неудоволствие се усмихна Стефан и плесна момчето през ушите.

От очите на Теди потекоха сълзи.

Стефан посочи една къща в стил „Тюдор“ и го запита:

— Как мислиш тези хора са се сдобили с парите си? Като са продавали стари мебели? Като са работили в някоя фабрика?

— Не знам — отвърна Теди. Ушите му звънтяха.

— Слушай. Въоръжен човек може да открадне малко. Ченге с пистолет може да открадне повече. Но хората, които живеят тук, използват умовете си. — Той посочи челото си. Косата му бе намазана с брилянтин, вълниста и сресана назад. — Тези могат да откраднат много. Използвай ума си, Теди!

Шанк запомни съвета на братовчед си, но също като него и той започна като крадеше малко, използваше значката си и плашеше местните хулигани. Вземаше по двайсетачка от чекмеджетата на касите по нощните барове и шантажираше наркопласьорите. Чак когато напусна полицията и отиде да работи за Кацушика Коширо, се замисли за голяма кражба.

По-рано същия ден Шанк бе разговарял по телефона с Осака. Един от подчинените на Коширо искаше доклад за развитието на делото. Шанк го увери, че всичко е наред, да върви в кръчмата и да пие едно саке за негово здраве. Но не беше наред. Шибана работа!

Шанк планираше да се справи с делото преди истината да стигне до ушите на Коширо. До този момент пръстите му бяха непокътнати и той нямаше намерение да набира телефонните номера с лакътя си. Седеше и наблюдаваше как Лайза се сбогува със съдията, и следеше за някакъв жест, който да му изясни нещата. И наистина го видя. Прекалено дълго ръкостискане. Но все пак нещо не беше наред. Нещо в жестовете на съдията — вдървени и неловки, му подсказа, че играта в леглото още не е започнала.

„Лайза, гълъбче, опитваш се да го постигнеш, но ти трябва малко помощ от чичо Шанк.“

— Довечера — произнесе на глас Шанк — ще ти дам в ръцете делото на „Атлантика“. Можеш да ми благодариш по-късно.

Тя се качи в колата си и потегли. Двете момчета бяха излезли от къщата и бъбреха на тротоара. Мършавият навярно бе Васкес. Дебелакът се качи в бяла тойота.

Щом Клайн запали колата си, Шанк също включи стартера. Джери се насочи към Уисконсин авеню. Шанк зави в обратна посока и го последва. На първата пресечка беше на две коли зад него. Дебелакът караше като бабичка и мислите на Шанк се рееха свободно.

„Хей, Лайза, правя ти голяма услуга. Спасявам живота ти. Как ще ми изкажеш благодарността си?“

Сам Труит влезе в спалнята като се опитваше да прикрие възбудата си.

„Господи, нямаше да съм по-твърд дори ако голото й тяло се търкаше в моето.“

Откога не бе реагирал по този начин, откога не бе изпитвал страстна физиологическа нужда?

— По колко плаща Чичо Сам на твоите сътрудници? — Кони седеше пред тоалетката и сваляше грима си.

— Какво? — Сам почти се изненада, че открива съпругата си в спалнята. — Не знам. Четиридесет и три хиляди. Там някъде.

— А откъде госпожица Фримонт има средства, за да си позволи дизайнерски тоалети и бижута, правени по поръчка?

Труит реши, че въпросът не изисква отговор, още повече че той не се интересуваше от цената на тоалета, а от онова, което беше под него, и не отговори. Свали сакото си. Усещаше топлината на палеца й в дланта си, а шортите му още бяха издути.

— Тя естествено пести пари като ходи без бельо.

— Какво?

— Не ми казвай, че не си забелязал.

— Не съм.

— Не се виждаха очертания на бикини и задникът й имаше прекрасен вид, не мислиш ли, Сам?

— Както и кометата Кохоутек и това е останало незабелязано от мен.

Труит продължаваше да се съблича и копнееше Лайза да е в спалнята до него.

— Семейството й богато ли е? — Кони нанасяше крем върху лицето си.

— Тя няма семейство.

Кони се разсмя и се обърна към Сам.

— Уважаеми господин съдия, всеки има семейство. Само че някои хора не желаят да говорят за своето.

— Всичко, което знам, е, че баща й е бил професионален рибар, а майка й била домакиня. И двамата са починали.

Сам Труит бе останал по бельо и искаше да мисли за Лайза, за нейното предложение, за сладката тайна, прикрита под прилепващата рокля. Не искаше Кони да прекъсва мислите му.

— Странно, нали? — каза жена му. — Ако наистина е дъщеря на рибар и само преди година е завършила университета, би трябвало да е натрупала заеми, а не гардероб от Живанши. Ако трябва да отгатвам, бих казала, че е нечия държанка, което пък означава, че има морала на улична котка.

— Стига, Кони, тя е изтънчена и интелигентна млада жена.

— Спести ми подробностите от биографията й, Сам. Аз не съм от вчера. Изненадана съм, че не пъхна пръстите на краката си в дрехата й по време на вечерята.

— Спи ми се, Кони. Не ми е до това.

— Сам, разсмиваш ме. Какво откриха от ФБР? Нежелани връзки, наркотици, необясними източници на средства!

— Какво да открият? Те проверяват съдиите, не и сътрудниците.

— Шегуваш се.

— Ние изискваме само характеристика от университета и проверяваме препоръките.

Кони се разсмя от сърце, както преди години, и той се сети за Нантъкет, одеялото и луната.

— Какво е толкова смешно?

— Каква ирония! По-лесно е да получиш работа във Върховния съд, отколкото да станеш гимназиален футболен треньор.

14.

Разправата

Шанк наблюдаваше как бялата тойота влиза в паркинга на търговската част на града — в приятната част на проститутките, хомосексуалистите и търговците на крек. Паркингът, както и „Денис“, бяха отворени денонощно.

— Какво има, дебелако? — каза на глас Шанк, намали и отмина паркинга. Дори и цивилен като Джери можеше да забележи колата, която бе зад него, откакто напуснаха Джорджтаун, ако го последваше и на паркинга.

Шанк бе изненадан, че дебелакът пое по този път. Помисли си, че е тръгнал да си купи някоя черна проститутка с високи токове и платинена перука. Кой друг би пожелал да легне с момче като Клайн? Не че имаше нещо лошо в една търговска сделчица. Шанк бе придумвал за орален секс безброй проститутки, а в замяна им бе обещавал да не ги закача с изфабрикувани обвинения за наркотици. Това той наричаше „услуга срещу духане“.

И изведнъж в огледалото за обратно виждане забеляза, че Клайн е на пътя. Явно нямаше намерение да забърше някое „работещо момиче“.

„И точно на това място някой ще насече дебелия ти задник и ще го прати в голямата небесна библиотека.“

Шанк паркира на последното останало незаето място на улицата, запазено за инвалиди. Извади специалната лепенка, която си бе приготвил от по-рано. Човек никога не знае кога може да му потрябва нещо необичайно — лекарска престилка, стетоскоп, каска и идентифициращо картонче или пък дори лепенка за инвалиди, само и само за да може да влезе в места, където се предполага, че няма работа.

Изчака известно време, после тръгна след Клайн покрай заложни къщи, питиепродавници и барове за извратени. Мършави чернокожи стояха отпуснато на входовете и отпиваха от бутилки, увити в книжни пликове. Един плешив мъж със златна обица промърмори нещо на Шанк. По дяволите! От това място го побиваха тръпки. Какво правеше Клайн тук?

На половината дължина на блока момчето спря, огледа се в двете посоки и хлътна в едно кино. След тридесет секунди същото направи и Шанк.

„Невероятни филми“, гласеше рекламата. Във фоайето имаше плакат с надпис „Момчетата Сол и Пипер“. На снимката се виждаше как един чернокож прегръща отзад бял мъж, гол до кръста. Хора от различни раси ту влизаха, ту излизаха. Развратници и педофили, предположи Шанк.

„Това, което имаме тук, също е благоприятна възможност“.

Клайн влезе в салона и тръгна по пътеката между редовете, като внимателно оглеждаше повечето празни столове. Шанк стоеше на входа и търпеливо чакаше очите му да се приспособят към тъмнината. Въздухът бе спарен, миришеше на мухлясал килим.

„Вони ужасно“ — помисли си Шанк. Някои от хомосексуалистите си слагаха масло върху пуканките, като използваха соса на приятелите си. На екрана едно ченге спря мотоциклетист — чернокож младеж с бръсната глава и фланелка, под която ясно изпъкваха мускулите му.

Момчето вървеше бавно. Отмина няколко двойки, две момчета, които се бяха прегърнали и пъхнали, както предположи Шанк, взаимно ръце в панталоните си. Няколко самотни шепнешком насърчаваха околните. Клайн стигна до първия ред, обърна се вдясно и тръгна по другата пътека. Макар че не си намери партньор, не обърна внимание на Шанк и го подмина.

Шанк отново се загледа в екрана, където черното момче ближеше устни и гледаше в огледалото за обратно виждане ченгето, което говореше по радиостанцията си. Бе вдигнало краката си с високи ботуши. Под шлема му се подаваха няколко изрусени кичура.

Клайн бе на няколко крачки от Шанк и той меко му извика:

— Здравей!

Джери спря и се обърна към Шанк.

— Ти си хомо, нали?

— Аз съм дяволски добър чукач.

— Сам ли си?

„Не. Тук съм с Марион Бари. Той духа на някого в мъжката тоалетна.“

— Не сме ли всички сами? — отвърна Шанк. — Метасексуално имам предвид — за приказки и чукане.

— Ти си забавен.

— Издръжлив шибан чукач.

— Може ли да седна?

Шанк поведе хлапето към един стол и се тръшна на съседното място. Известно време мълчаха и гледаха филма. Ченгето слезе от мотора си и преметна крак върху него така, че през тесните панталони се виждаше члена му. Джери гледаше Шанк, а той на свой ред гледаше как чернокожото момче стрелка похотливо с очи ченгето.

— Казвам се Джим — прошепна Джери в ухото на Шанк.

— Аз съм господин Уайт. — Шанк се сети за Харви Кайтел от „Глутница кучета“ и за приятеля му, който непрестанно повтаряше: „Начукаш ли ме насън, по-добре да се събудиш и да се извиниш“.

— Наистина ли искаш да ти казвам „господине“?

— Искам да ме наричаш „господин Уайт“ — изръмжа Шанк.

Хлапето се размекна, сякаш му доставяше удоволствие да му нареждат какво да прави.

— Ще ме вържеш ли?

— Какво? Тук ли?!

— Не. У дома.

— Разбира се. Ще те вържа на всички бойскаутски възли, ако искаш, ще те стегна така, че ще заквичиш като прасе.

В главата му се въртеше главната тема от „Избавлението“ и Нед Бюти. До него Джери Клайн пухтеше и шаваше, сякаш някой го гъделичкаше.

— Да вървим — каза Шанк.

— По-късно. Нека да погледаме малко. Можем да си поговорим.

„Да поговорим? За какво?“

На екрана ченгето съставяше акт на чернокожия. Бе свалил шлема си и си бе сложил слънчеви очила с огледални стъкла. Косата му стигаше до раменете, бе заобиколен от хомосексуалисти в униформи. Ченгетата имаха вид на отхвърлени от града хора.

След миг Джери сложи ръка върху бедрото на Шанк.

— Няма да ме нараните, нали, господин Уайт?

— Напротив. Ще разбия малкото ти сърце.

— Искам да кажа, като отидем у дома… Няма да ми правите нищо, от което боли. Обичам да ме измъчват, но…

Шанк не бе сигурен какво очаква да чуе момчето.

— Никакви грубости, търсачо на силни усещания — обеща той. — Така добре ли е?

— Благодаря.

Джери се наведе към него и докосна ухото му с устни.

Шанк изсумтя като се мъчеше да се пребори със силното си желание да го удари право в лицето.

Ченгето свали колана с кобура и ризата си, като показа зърната на гърдите си. Шанк бе пропуснал завръзката, която доведе до този развой на действието. Чернокожият бе разкопчал панталоните си и бе извадил члена си — с размерите на магнум .44, пурпурночервен и възбуден. Напомняше на главата на кобра.

Момчето започна да търка Шанк през панталоните. Той го остави, защото не виждаше начин да отидат в жилището му. Крачка в осветения асансьор и на следващия ден някой любопитен съсед съобщава на ченгетата. По-добре да свърши работата в киното. Не му беше зле, докато Джери си играеше с него. Възбуди се. Странна ситуация — гледаше ченгето и чернокожото конте на предната седалка на колата, а Джери го възбуждаше в тъмнината на киното.

— Смучи го! — Шанк грабна момчето за врата и го застави да се приведе към скута му.

Джери тромаво коленичи между краката на Шанк и свали ципа му.

Ченгето бе налапало пениса на чернилката, а Джери смучеше члена на Шанк и го притискаше с палец и показалец.

„Дебелакът не прави това за пръв път. Не се справя зле.“

Шанк го направляваше, като притискаше главата му, здраво заровил пръсти в мазната му коса. Мислеше за фаталността на постъпката си. Не би могъл да каже никому. Всеки би помислил, че се е възползвал от услугите на момчето, а той всъщност вършеше работата си.

Все още на колене и без да отваря уста, Джери се опита да каже нещо, но Шанк чу само свистене и попита:

— Какво?

Момчето се отстрани и Шанк почувства хладния въздух върху члена си.

— Обещай ми, че няма да се изпразниш в устата ми.

— Честен кръст. Хайде, смучи. — Шанк отново напъха члена си в устата на момчето.

На екрана чернокожият бе положил пениса си върху цялото лице на ченгето и Шанк усети как напрежението в тестисите му нараства. Джери бе поел члена му дълбоко, чак до гърлото, и наистина се стараеше да го задоволи.

„Време е да вървим, Джери.“

Шанк плъзна ръце от косата на Джери и притисна адамовата му ябълка. Той се задави, отдръпна се и пенисът на Шанк се изплъзна от устата му.

— Така не се прави — изломоти момчето. — Спираш въздуха на човек, който се старае да увеличи…

— Млъкни и продължавай да смучеш. — Шанк намести члена си в отворената уста на момчето и увеличи натиска върху врата му. Джери затвори уста и се опита да се отдръпне, но Шанк не го пускаше. Пръстите му се забиваха все по-дълбоко. Джери се опита да се изплюе и да се освободи от клещите на Шанк, но не можа да помръдне. Не му стигаше въздух.

— Изяж ме, Джери.

Джери се смръзна, отвори широко очи и изгледа Шанк с ужас.

— Съжалявам, Джери — със сарказъм произнесе Шанк. — Наруших ли концентрацията ти?

Джери се опита да каже нещо, но се задави.

— Да, знам името ти. А сега продължавай да смучеш.

Шанк приплъзна бедрата си напред и пенисът му опря в гърлото на момчето. Време бе да се извадят сливиците му.

Лавата бликна и облят от топлина, Шанк затвори очи и се опита да прекърши врата на Джери. Момчето се бореше, но не можеше да помръдне. Въздухът напусна тялото му. Той трепереше. От клепачите му потече кръв, а ларинксът му изпращя като счупен ядец на пиле.

Шанк се изпразваше в отворената уста на момчето, със затворени очи, за да не го вижда.

Джери Клайн го нямаше. В съзнанието си Шанк виждаше друг, който би могъл да го задоволи. В славния миг на оргазма Шанк се взираше в ужасеното лице на Лайза Фримонт.

15.

Забраненият плод

Сам Труит бе най-високоплатеният портиер на света. Надяваше се да е така, макар че годишната му заплата от сто шестдесет и четири хиляди и сто долара бледнееше в сравнение със заплащането на някое момче в червена униформа, работещо в някой от луксозните нюйоркски хотели, особено като се вземат предвид бакшишите, допълнителното заплащане за Коледа, а и подкупите, които му даваха женените мъже, когато се промъкваха с приятелките си към служебния асансьор.

Приятелки. Труит смяташе, че думата е толкова старомодна, колкото и костюмът му от три части с тесни ревери. Не можеше да спре да мисли за Лайза, а сетеше ли се за нея, се възбуждаше.

Какво искаше тя всъщност? Едно бързо чукане или нещо повече?

„А какво искам аз? Защо съм толкова развълнуван? Защо се чувствам като шестнадесетгодишен с бушуващи хормони?“

На вратата на залата се почука и Труит стана да отвори. Там стоеше един от охраната на съда със списъка с делата, за който бе помолил главният съдия. По традиция до вратата седеше най-младшият член на съдийския състав. Неговата задача бе да отваря вратата, ако някой имаше нахалството да почука. Младшият съдия освен това отваряше вратата и за да предаде съобщения на някой от куриерите, които стояха отвън. Често, прекалено често според Труит, главният съдия Клифорд Уитингтън проявяваше неудържимото си и спешно желание да получи някоя книга, меморандум или досие по дело.

Шефът седеше на председателското място на масата, а от двете му страни седяха другите съдии според старшинството си. Уитингтън бе облечен в шит по поръчка черен костюм с широки бели райета, ризата му бе бяла и колосана, а на ръкавелите имаше златни копчета. Бе с по-блестящ вид от своите предшественици. Свободно падащата му буйна бяла коса му придаваше вид на комарджия. Шефът проявяваше индивидуалност и при темите, които искаше да обсъждат. Той определено беше индивидуалист, а не член на екип, за какъвто обичаше да се представя. Настояваше всички да работят заедно. Предполагаше се, че е пръв между равни, но той винаги поставяше ударението върху пръв.

Около масата бяха наредени дървени колички, претрупани с досиета и официални доклади по делата от по-низши съдебни инстанции. Труит седеше в далечния край и се взираше в портрета на Джон Маршал, който висеше над камината. От време на време вдигаше поглед към кристалния полилей, който висеше точно над неговата глава. Ако паднеше, на президента щеше да се падне честта да назначи поне още трима съдии.

Труит слушаше как шефът председателства, но умът му бе другаде. Умът му бе в цепката на роклята на Лайза Фримонт. Да опита забранения плод.

„По всяко време, Сам. Навсякъде. Достатъчно е само да поискаш.“

„Да поискам? Та аз бих молил, но не мога. Прекалено много очи и уши има, а ехото в този мраморен мавзолей е силно. Медиите. Фондацията за защита на семейните ценности, главния съдия… много рискове.“

— Нека приключим с домакинската работа — изръмжа шефът, като прелистваше един кожен тефтер. Провери докъде е стигнала разработката на някои решения, които още не бяха готови. Съобщи статистически данни за броя на разглежданите дела, и задоволените молби, прегледа списъка на предстоящите за изслушване дела, прокашля се и каза:

— Възможно е някои от вас да са прочели празнословията за самолетната катастрофа, която е включена в работата ни. Изглежда, че от „Ню Йорк Таймс“ вече са се настроили срещу компанията, така че не виждам за какво трябва да се безпокоим.

Изказването му предизвика леки усмивки, а той се разсмя на собствената си шега.

— Аз не чета „Таймс“ — продължи Уитингтън, — но някой ми изпрати един брой, в който е поместена статия на човек от нашето братство, който е намерил за необходимо да тълкува случая публично.

Той хвърли поглед на Труит.

— Радвам се, че ви е било забавно, шефе.

— Не съм казал, че ми е било забавно, Сам. Благодарен съм обаче, че не сте изнесли пред читателите нашите тайни.

„Не знам много, но знам добре какъв празнодумец сте.“

Няколко седмици по-рано го бе потърсил един от редакторите на вестника и бе измолил да напише статия от осемстотин думи. Труит се съгласи и написа приятна за четене статия, която представяше съда от другата страна на скамейката. Освен това не му бе възложено той да подготви решението, макар че беше написал няколко безвредни мнения, които бившият съдия Уилям Дъглас би нарекъл „малки хрумвания“. Малки хрумвания от Сам Труит. Самият той още не бе изяснил позицията си.

— Ще оценя жеста, ако бъда предварително уведомяван, когато някой от вас реши да се изявява в медиите.

Главният съдия произнесе „медиите“ така, сякаш ставаше дума за заразна болест.

— Аз очаквах покана да позирам за първата страница на „Плейбой“ — каза Гуендолин Робинс, — но Хеф така и не ми се обади.

— Ако прочете мнението ти по делото за цензурата над неприлични изразни средства, ще ти изпрати шампанско и черен хайвер — отвърна главният съдия.

Гуендолин Робинс се изкиска. Тя се забавляваше с репутацията си на свадлива стара гъска и на най-ревностен защитник на свободата на словото и изразните средства. Неведнъж бе изразявала мнението, че не съществуват мръсни книги, а само мръсни умове. Бе минала седемдесетте и винаги сядаше на първия ред, когато съдиите „ходеха на кино“ — гледаха материали по дела, свързани с порнографията или неприличния изказ. Когато някои от мъжете съдии извръщаха очи и кашляха нервно, Гуен се заливаше от смях, а от цигарата й към прожектора се виеше дим.

— Изглежда, че пресата си е сложила таралеж в задника що се отнася до делото за самолетната катастрофа. — Шефът внимателно се взираше в тефтера си. — Лобах срещу „Атлантика“. Прочетох първите доклади на сътрудниците ми и поне на пръв поглед не открих доказателства за проява на небрежност. Освен това, когато се стигне до съдебни решения, засягащи въздухоплаването, имам чувството, че Конгресът пикае върху собствения си крак. С това естествено не искам да влияя на колегите си.

Отново се чу хихикане. Отново гласовете бяха пет на четири. Сам Труит, Къртис Бракстън, Дебора Каплан и Гуендолин Робинс не бяха съгласни.

— Изслушването на страните е определено точно преди коледната ваканция — продължи Уитингтън и погледна джобния си календар. — Всъщност се пада в деня, когато е празненството на сътрудниците. Може би дотогава медиите ще спрат да бият барабаните. Междувременно аз ще се опитам да устоя на естественото си желание да гласувам обратно на всяко мнение на „Таймс“.

„Атлантика“. Труит бе прочел бегло първия вариант от доклада на Джери Клайн. Този вариант по-скоро бе настоятелен призив. В типичния си многословен стил Джери наричаше отхвърлянето на иска по съдебния процес „жестоко и безсърдечно решение, което не може да бъде оправдано в едно цивилизовано общество“. Труит възнамеряваше да говори с него вечерта и да го накара да намали патоса и риториката.

„А къде е Джери? Той обикновено идва пръв на работа и си отива последен.“

По време на обедната почивка Ели му каза, че Лайза си е тръгнала. Не се чувствала добре. Труит се сети, че на сутрешното заседание, на което Джери не бе дошъл, бе крещял на другите двама — и на Лайза. Един от сътрудниците му липсваше, а другият беше болен. Очевидно екипът му не работеше по определението на съдията Бракстън — в тясно сътрудничество.

„Може да съм я притеснил. Снощи тя ми предложи всичко, а аз се държах като скъперник. Може да е помислила, че я отблъсквам. Не знае ли, че се измъчвам? Чувствам се между чука и наковалнята.“

Беше ли Лайза наистина болна, или беше разстроена, че не бе отговорил на невероятното й предложение? Господи! Ами ако се беше влюбила в него по някакъв незрял начин и с чувство на преклонение? Ами ако легнеше с нея и след това прекратяха връзката, дали нямаше да реагира в стила на „Фатално привличане“?

„Опасно е. Ще го запазя в себе си.“

Шефът продължаваше да изрежда делата, които очакваха решението на съда, и молбите, на които трябваше да се отговори. Разискванията продължаваха по начина, който Труит намираше за скучен и досаден. Първо шефът обобщаваше всяко дело върху основата на записките на разискванията. След това се даваше думата на старши съдията. Накрая думата получаваше Труит, но тогава бе останало много малко за казване. Той се занимаваше с работата, която се предоставяше на сътрудниците — записваше резултатите от дискусиите и тъй като се обсъждаха много дела, трябваше да внимава, за да не достигне до сътрудниците погрешна информация и да изискат документи за дело от по-низша инстанция, което вече е било отказано или обратното.

„Портиер и протоколчик. Трябва да се посочи на първо място.“

Главният съдия обобщаваше последното дело за смъртно наказание и с тона си демонстрираше презрението си към осъдения. Труит подаде бележка на Бракстън: „Хей, Генерале, каква беше присъдата по делото на Леополд и Лоуб?“.

Къртис Бракстън едва сдържа усмивката си и написа отговор върху бланка на Върховния съд: „Ще престанеш ли с подвеждащите си въпроси, Скрап? Нямаше присъда“.

По дяволите! Не можеше да заблуди Генерала. Помнеше, че няма присъда, защото Кларънс Дароу бе пледирала, че обвиняемите са виновни за извършеното убийство, и бе оспорвала само наказанието, получавайки доживотен затвор вместо смърт.

Това бе игра, която двамата започваха, когато шефът станеше непоносимо скучен. Можеше да се нарече „Прочути съдебни процеси“ и докато играеха, често вбесяваха Виктор Смол — суровия и упорит бивш главен държавен адвокат от Мейн, който седеше до Бракстън.

Шефът се бе заел с отегчителен анализ на делото за законността да бъде освободен от държавни такси земният газ, използван най-много в Охайо. Мислите на Труит отново започнаха да се реят.

„Ако Лайза е болна, бих могъл да й се обадя или да намина у тях. Не! Щях ли да го направя, ако Джери или Вик имаха грип?“

Отново се закле да не изпада в компрометиращи ситуации. Сети се за Кони, чието заядливо настроение се бе пренесло от вечерята на сутрешното кафе.

— Ти просто обичаш да си заобиколен от красиви и блестящи създания — заяви тя на закуска и не желаеше да отстъпи.

— Само за протокола, Кони. Аз не чукам Лайза Фримонт.

— Знам. Винаги мога да кажа кога си още само увлечен и си в предактово настроение. После обикновено губиш интерес.

— Кони, моля те.

— Истина е. Правил си го с мен и с много други.

При мисълта за годините на безкрайни препирни помежду им го налегна тъга.

— Толкова е лесно да те разгадае човек, Сам. Ако пуснеш в една стая петдесет красиви млади жени, аз веднага мога да ти кажа коя ще избереш — онази, която много е пътувала, много е чела, облича се елегантно и скоро ще бъде начукана.

— Кони, нямам намерение да…

— Ти си отегчен от мен. Господи! И защо да не си? Всеки път щом срещнеш „прекрасната жена“, ти започваш да фантазираш колко вълнуващо може да бъде, но след като постигнеш своето, си отново отегчен. Така че, давай!

„Ох!“

Винаги ли боли от истината? Действително ли беше от онези мъже, които не престават да търсят митичната жена, а на практика никоя не е в състояние да задоволи инфантилните им нужди? Не, по дяволите! Той просто не бе срещнал истинската жена.

Шефът бръмчеше, а той си мислеше за Лайза. Във фантазията му се вихреха сцени, в който участваха двамата. Голи. Защо се бе държал грубо сутринта?

„Защото потискам чувствата си. А това, което потискам, е растежът на жизнената сила в сърцевината на дървото.“

Той се замисли и се стъписа.

„Може би тя е единствената. Може би тя е моята сродна душа, която срещам за пръв път. Възможно е да държа ключа, който пасва на ключалката. Възможно е да измисля още някое идиотско клише, на което никога не съм вярвал.“

Представи си как прекрасното тяло се измъква от роклята с цепката. Мечтанието му бе прекъснато от ново почукване на вратата. Като добър войник Труит скочи и отвори. Пред очите му бе видението на Лайза, отпуснала се върху широко двойно легло.

Пред него стоеше Чък Олсън от полицията на Върховния съд. Лицето му бе пребледняло. Изглеждаше стреснат и неспособен да проговори.

— Какво има, Чък? — попита Труит.

— Съжалявам, господине. Толкова е ужасно. Вашият сътрудник…

Обзе го ужас.

— Лайза — едва изрече той. — Случило ли се е нещо с Лайза?

— Не, не с нея, Ваша Чест. С Джери Клайн.

16.

Глас от гроба

Облечена със зимни дрехи — кафява туника с дълги ръкави, която стигаше до средата на бедрото, и черен клин, заобиколена от купчини досиета на съдебни дела, юридически списания и компютърни разпечатки, Лайза Фримонт работеше на масата в трапезарията на апартамента си. Беше привечер. Студен дъжд тежко капеше по прозорците, които гледаха към близкия парк. Тя редактираше доклада си върху законността на възражението, което спираше по-нататъшния ход на делото, водено от една жена от Мисисипи, която обжалваше решението за отнемане на родителските й права, взето защото не бе в състояние да заплати разноските по съдебния процес.

„Правото на майката по отношение на децата й е така фундаментално, както и правото на свобода. Затова ние обикновено осигуряваме адвокат на бедните и не вземаме хонорар за това“ — пишеше тя.

Същността на делото бе съкрушителна и при анализа всички се изложиха. Сам Труит се беше държал като мечок по време на заседанието в осем сутринта. Изглеждаше недоспал, тросна се на Ели, че не е подготвила делото „Даниш“, крещя на Лайза и Вик за някакви въображаеми недостатъци и настояваше да разбере защо Джери не се е появил, като че ли това бе станало по тяхна вина. Делата бяха повече от достатъчно — за правата на жените, правата на хомосексуалистите, преструктурирането на районите в Конгреса, наказателни дела, дела за конфискации и арест… Труит им натякваше, че всички трябва да дадат своя принос или ще се провалят; пак питаше къде е Джери или къде е кафето. Накрая заяви, че от десет часа има заседание.

Мъжете бяха толкова прозрачни.

Той избягваше погледа й, като че ли ако я погледнеше, щеше да се върне споменът му за палеца й. След това се оттегли на сигурно място в кабинета си и затвори вратата.

„Той не знае как да постъпи. Не знае дали да ме уволни, или да ме начука. Моля те, Сам! Желая те и съм сигурна, че имам нужда от теб.“

Сутринта Лайза се бе облякла грижливо. Бе си сложила сако с едно копче в яркопурпурен цвят и права пола, която бе прекалено къса. Червилото й бе с един нюанс по-червено, токовете й — малко по-високи, а сенките за очи — малко по-тъмни. Промяната бе почти неуловима и можеше да остане незабелязана. Но тя щеше да привлече вниманието му. Щеше да сключи сделката. Трябваше! Труит обаче не бе реагирал, не бе посегнал към стръвта. Бе останал в кабинета си, а после бе отишъл на заседанието, без да й каже и дума. Тя остана да работи в кабинета си в очакване на поканата, която не получи. След обяда каза на Ели, че не се чувства добре и ще вземе книжата, за да поработи у дома. Не бе излъгала. Изпадаше в ужас всеки път, щом се сетеше за Шанк. Питаше се кога ли ще се обади, за да разбере дали е прелъстила съдията. Беше му казала, че ще направи първата стъпка по време на вечерята.

— Докладвай ми след това — бе й наредил и бе добавил с неприятната си самодоволна усмивка: — Първо го съблечи.

Тя се опитваше да се съсредоточи върху клаузата за правото на еднаква защита според Четиринадесетата поправка и върху делото на бедната жена от Мисисипи, когато се позвъни.

Лайза се вцепени.

„Шанк! Кой друг може да е?“

Насили се да остане спокойна и да обмисли ситуацията.

„Дали не е Сам? Аз му казах «по всяко време, навсякъде». И ето, той е тук.“

Отново се позвъни и тя вдигна слушалката на домофона.

— Лайза — чу гласа на млад мъж. — Грег е. Трябва да поговоря с теб.

Каза й, че Джо Дрейтън е мъртъв. Лайза се натъжи, че полет Шестстотин и четиридесет е взел още една жертва, но се радваше, че Грег Кингстън, детективът аматьор, се бе провалил. Господи! Можеше Грег да се носи по вълните с лицето надолу.

— Случилото се с Дрейтън е ужасно — каза тя, когато момчето свърши. — Сега, предполагам, ще се върнеш в колежа за следващия семестър, нали?

Той крачеше из стаята и бършеше дъждовните капки от якето си. Шапката на „Гигантите“ бе сложена с козирката назад. Ако не беше толкова висок и не се виждаше, че има нужда да се обръсне, Грег можеше да бъде сбъркан с дванадесетгодишен акселерат.

— А? Това няма да промени нищо. Ще направи нещата по-сложни, а ние още не сме свършили.

— Ние?

— Аз и ти, Лайза. Виж, ти си в идеалната позиция, за да…

— Нищо не мога да направя. Аз съм служител на съда. Дори не трябва да разговарям за това.

Той спря, обърна се и извади от сака си малък касетофон.

— Искам да чуеш нещо и след това ми кажи, че все още не искаш да помогнеш.

— Какво е това? — подозрително попита тя.

— Само послушай.

— Грег, трябва да престанеш. Трябва да заживееш собствения си живот. Кълна се, понякога се чувствам като твоя майка, а ти си упорито малко момче.

— Ти си моят ангел, не си майка ми. — Той лукаво й се усмихна. И двамата си припомниха една случка. Когато Грег бе на осем години, а Лайза на дванадесет, бе попитал баба си дали Лайза е майка му.

— Не, мили — бе отвърнала Мери Кингстън. — Тя е твоят ангел.

„Да, твоят ангел пазител. Ако мога да те накарам да изоставиш това, всичко ще бъде наред.“

— Добре — въздъхна Лайза. — Каквото и да е, ще го изслушам и толкова.

Грег натисна бутона и тя чу шума на самолетен двигател, а след това — мъжки глас, който трептеше от напрежение: „Тони, не мога да задържа носа надолу. Непрестанно се вдига“.

„Какъв ужас!“

После се разнесе друг глас, който тя разпозна — гласът на Тони.

— Увеличи мощността, Лари.

Сякаш електрически ток премина през вените й и я разтърси. Чуваше ударите на сърцето си. Гласът бе спокоен и тя го познаваше, познаваше всяка интонация.

Чу се трети глас, който изтормозено подканяше:

— Хайде, миличък! Равновесие! Поддържай равновесие!

— Намали малко — говореше Тони от гроба си.

Очите й натежаха от сълзи. Чувстваше тялото си сковано. Беше го забравила. Бе си го повтаряла толкова пъти, а всъщност бе потискала чувствата си. Сега спомените за блаженството, което бе изпитвала с Тони, се върнаха. Бяха две души, чиито сърца биеха в един и същи ритъм. Отново преживяваше агонията от загубата му.

Лайза беше чела записа на разговорите в командната кабина — те бяха част от документите по делото — но не ги бе чувала.

— Откъде намери това? — неспокойно попита тя.

— От Националната дирекция за безопасност на транспорта — сви рамене Грег. — Записът е публично достояние. Тихо!

— Движим се твърде бързо — чу се отново гласът на Тони. — Опитай се да не правиш много корекции.

— Без подкрилки и задкрилки не мога да намаля.

Лайза предположи, че това е гласът на Лари Доузиър — бордовия инженер, който се занимаваше с дроселите, докато Тони и Джим Райдър се бореха с лостовете.

— Трябва да опитаме — движим се със скорост четиристотин километра в час и ще се сблъскаме.

Последваха няколко секунди тишина и след това се разнесе гласът на втория пилот:

— По дяволите! Номер едно е извън строя.

Тя изслуша бързата размяна на реплики. Номер три също излезе от строя. Изчезна бръмченето на двигателите. Бяха останали без мощност, а Тони се бореше да овладее обречения самолет, който се носеше към тресавището без хидравлика. Нямаше път към земята.

Бе чела същите думи, бе чувала в мислите си стегнатите и отсечени команди и имаше чувството, че вече е преживяла катастрофата. Но сега бе различно — сякаш Тони бе жив. За миг налудничаво й се стори, че се е върнал. Успял е да приземи самолета, всички пътници са се спуснали по надуваемите пързалки и сега той се връщаше при нея с познатата си усмивка.

Тя чу как Доузиър се моли на глас. Това го нямаше в документите. Знаеше, че обикновено Дирекцията по безопасност на транспорта изрязва личните бележки. Мислите й препускаха. Какво още бе казал Тони?

„Какви са били последните му думи, последните му мисли?“

— О, господи! О, господи! — Гласът на Райдър бе задавен от отчаяние.

След това Тони каза повече с безсилие, отколкото със страх:

— Джо ми каза! Джо ми каза за проклетия…

Нещо прищрака, настъпи тишина и накрая:

— Лайза, обичам те! Обичам те толкова…

Експлозията сложи край на думите му. Върху лентата нямаше нищо повече.

Побиха я тръпки като порив на вятър над спокойна вода. Бе повече, отколкото можеше да понесе.

„В последния момент, когато е знаел какво става, Тони е мислил за мен.“

Очите й плуваха в сълзи, гърлото й бе така свито, че не можеше да диша. Искаше да побегне. Искаше да избяга от спомените, както бе направила преди три години, но бе парализирана от болката. Тони бе първият и последният мъж, когото бе обичала.

„Герой, любовник, приятел. Ти винаги постъпваше както трябва. Ти въплъщаваше силата на доброто, която ме отдръпна от Макс, а сега, без теб, виж докъде стигнах. Юда в храма, проститутка между свещеници.“

Навън студеният ноемврийски дъжд падаше върху листата на дърветата. В апартамента бе топло, но тя се чувстваше премръзнала.

— По дяволите, Грег! — извика тя, но гласът й едва се чуваше. — Защо ми причиняваш това?

— За да те накарам да видиш истината.

— Истината е, че баща ти е мъртъв и не можем да направим нищо, за да го върнем. Ищците могат да спечелят или да загубят съдебния процес. Макс Уонакър може да стане милиардер или да отиде в затвора… няма значение. Тони е мъртъв. Никога няма да се върне при нас.

Тя хлипаше и Грег я взе в прегръдките си.

— Съжалявам, че ти причинявам болка, но не мога да оставя нещата така. Нещо не е било наред в самолета на баща ми, имало е някакъв пропуск в механиката или е било недоглеждане, или е фалшифициран докладът. Джо Дрейтън е знаел и е казал на татко. Ти самата го чу на записа.

— Въображението ти играе лоши шеги — подсмърчаше Лайза. — Правиш заключение само върху част от изречение. „Джо ми каза…“ Какво му е казал? Защо настояваш да гониш сенките?

— А ти защо отричаш истината? — попита сърдито Грег.

— Моля те, нека не спорим. — Лайза изтощено седна на канапето. — Искаш ли нещо за пиене?

— Сигурна ли си, че съм достатъчни голям? — попита той саркастично.

— Грег…

— Отивам да пишкам — обяви той както правеше, когато беше на дванадесет години.

Грег излезе в коридора и влезе в банята за гости. Лайза остана на мястото си със затворени очи и ръка върху челото си.

Малката баня ухаеше на канела и сушени розови листа. На закачалката висеше хавлиена кърпа, а на мивката бе оставен буркан с разноцветни сапуни.

Защо тя не приемаше истината?

Грег не можеше да си отговори. Вероятно Лайза реагираше на своята загуба по различен начин. Вървеше напред и се опитваше да не мисли за станалото. Грег изпитваше близост с всички семейства, чиито близки и любими бяха убити при неизяснени обстоятелства. Може би е трудно да го обясниш на чужд човек, но онези, които са загубили свой близък разбираха: трябва да узнаеш истината.

Изглежда, че Лайза не искаше да знае.

„Тя е затворила очите си.“

Грег използва тоалетната й си изми ръцете. Отвори вратата, за да излезе, и по невнимание бутна някаква дреха, закачена от вътрешната страна на вратата. Черен копринен халат. Той го вдигна и го закачи. Плъзна ръце по луксозния плат. Халатът бе със златни нишки. От лявата му страна на височината на гръдния кош със същите златни нишки бе избродиран монограм: „МЛУ“. Грег стъписано разгледа етикета. Дрехата бе голям размер, бе мъжки халат, много скъп при това. Върху етикета пишеше: „Лейнс Клотинг, Маями“.

„МЛУ“. Максуел Лойд Уонакър!

Не можеше да бъде! Грег се мъчеше да не повярва в очевидното.

Както не искаше да повярва и Лайза.

Завладяха го спомени. Лайза промива раната му, получена след падане с велосипеда, Лайза му приготвя печени ябълки с канела и стафиди, радостта на Лайза, когато се влюби в баща му. Това момиче, тази жена бе всичко за него. Не можеше да е враг.

Последва друг спомен. Лайза и Макс се качват в лимузината във Феърмонт.

Като чу стъпките му, Лайза отвори очи.

Грег носеше халата пред себе си, далеч от тялото си, като че ли беше някакъв гаден предмет.

Лайза го погледна и ахна.

— Няма да лъжа — поде той като саркастично имитираше думите й. — Няма да мамя. Няма да обещавам да извърша нещо, което не мога да направя.

— Грег, нека ти обясня!

Той бе на границата на плача. Когато заговори, гласът му бе изпълнен с гняв и болка.

— Какво? Какво би могла да ми кажеш, което да не разбие сърцето ми?

Мислите й се завъртяха. Лъжата бе безсмислена. Истината беше изобличаваща.

„О, Грег, ти си единственият човек на този свят, когото бих искала да защитавам…“

— Познавам Макс Уонакър отдавна, още преди да се събера с баща ти. Той ми помогна в миг, когато никой не можеше да ми помогне. Знам как изглежда отстрани, но…

— Изглежда така, сякаш ти си курвата на Макс Уонакър. Ако не си, просто ми го кажи.

— Ти не разбираш. Това, в което си се забъркал, е опасно. Искам да ти помогна, но ако го направя, и двамата ще бъдем убити.

— Сега чие въображение си прави шеги? Слушай, Лайза, просто отговори на въпроса ми. Ако не се чукаш с Макс Уонакър — с човека, когото баща ми мразеше и който е отговорен за смъртта му, просто ми го кажи. Просто ми кажи, че това е голяма грешка и ще се посмеем.

Тя не каза нищо.

Грег захвърли халата към нея. По лицето му се стичаха сълзи. После побягна към вратата.

„Кой, да те вземат дяволите, си ти? Не приличаш на човек, с когото Лайза би се чукала“ — мислеше си Шанк, седнал в сивия крайслер до тротоара срещу апартамента на Лайза. Беше там от два часа и бе видял как момчето с бейзболната шапка и сака влиза. Сега същото момче, без да се огледа, пресече тичешком улицата. Такситата надуха клаксони и шофьорите го наругаха.

„Какво ли е станало? Дали не са си играли на «скрий салама»?“

Шанк последва колата на момчето до „Холидей Ин“ на Роуд Айланд авеню. Даде петдесетачка на портиера, за да разбере името му. Грег Кингстън.

Кингстън!

Разбира се. Тони Кингстън имаше син. Пишеше го в досието му. Кингстън беше като таралеж в гащите, като детска пищялка. Но какво все пак правеше момчето му при Лайза?

17.

Истината

Мисли като адвокат!

Бъди логична, а не емоционална!

Анализирай, не осмисляй!

Лайза се опитваше да го направи. След като Грег си тръгна, тя стоя до късно и прерови всички кутии с документи, които й бе предоставил Макс. Може би някъде бяха заровени данните, с които, молеше се тя, ще може да опровергае теорията на Грег. Трябваше й нещо, което да му покаже, нещо, с което да го върне.

Горчивината му, изражението на безусловно отвращение, изписано върху лицето му, нараниха душата й.

„Загубих Тони. Не мога да загубя и Грег!“

Искаше й се да изтича след него и да извика: „Ти не разбираш! Те ме принуждават да правя това!“

Мъчеше се да обмисли проблема, седнала зад кухненската маса. Пиеше билков чай, който вероятно имаше лековити свойства, но тя не беше настинала, нито имаш грип. Единствената болка бе в сърцето й.

Опитваше се да не се поддава на чувството за загуба, което я обземаше като помислеше за Грег. За известно време успя. Ровеше се из папките и бе погълната от диаграмите и докладите по поддръжката. Непрестанно мислеше за уликите и намеците на Джо Дрейтън.

Лайза знаеше за същността на двигателите не повече от който и да било друг млад адвокат, което ще рече съвсем малко. Тони беше споделял с нея любовта си към летенето, но никога не говореха за механика или аеродинамика. Сега четеше докладите на експертите и си отбелязваше основните принципи: въздухът се всмуква и се компресира, след това се смесва с горящото гориво като причинява избухване преди да премине в турбината, и се изчерпва с невероятна скорост. Изпускането на отработените газове става в задната част на двигатели и създава движещата сила, която позволява на самолета да се движи напред. Спомни си, че като дете бе учила третия закон на Нютон: „На всяка от силите, с които си взаимодействат две тела, отговаря друга, равна по големина и обратно насочена сила“.

„Не е ли наистина това така? Щом направя крачка напред, все се намира някой, който да ме бутне назад.“

Подобно на повечето хора тя бе виждала от самолетния двигател единствено перките и турбината, която засмуква въздуха. Сега научи, че перките се наричат ротори и се задвижват от диск, изработен от титаниева сплав. Роторният диск! Следи от титаниева сплав били открити върху отделните хидравлични линии. Металурзите потвърдили, че дискът е бил повреден. При отделянето си се забил като шрапнел в крилата и корпуса.

Докладите на „Атлантика“ сочеха, че осем месеца преди катастрофата дискът е бил подложен на изследване за степента на износване. Докладът бе подписан от Джо Дрейтън. Но с рисунките си Дрейтън се отричаше от него.

На първата рисунка бе изобразен шкаф за папки с отворени чекмеджета: „Провери докладите, но докладите лъжат“.

На следващата бе нарисувана змия, увита около молив с голяма гума. Никакъв текст, но посланието не можеше да се сбърка: „Докладите са подправени“.

Счупена перка. „Къде е роторният диск?“

Последната рисунка бе бомба с две зачеркващи я през средата линии. „Не е имало бомба.“

Дрейтън се бе опитал да покаже на Грег, че двадесет и четири годишният диск се е пръснал и е разкъсал системата за контрол на полета. Спомни си, че Тони й бе казвал, че са намалили екипите по поддръжката и са дали под аренда тази дейност на нелицензирани фирми. Не ставаше ли дума точно за това в пилотската кабина преди катастрофата?

„Джо Дрейтън вероятно е казал истината. Защо му е било да лъже? Той включваше и себе си към виновните.“

Парченцата от мозайката се подреждаха с болезнена яснота. Роторният диск се бе разбил поради износване на материала, защото Макс бе отрязал парите за поддръжката, защото фирмата загниваше от горе до долу с мръсните си пари, с фалшифицираните си доклади и…

„Макс е убил Тони!“

Не! Лайза не можеше да повярва. Ако това беше истина, животът й се преобръщаше с главата надолу. „Ако не е имало бомба, ако «Атлантика» е фалшифицирала докладите, за да прикрие недостатъците в поддръжката, това означава, че Макс е убил Тони и ме използва като прикритие за собствената си вина.“

Не можеше да е истина.

Макс имаше много недостатъци, но не и този.

Сърцето й внезапно заби, имаше чувството, че черепът й ще се пръсне. Бе обзета от ужас и непоносима физическа болка.

„Не! Не е истина!“

Съдбата не можеше да е така жестока. Това не бе някоя библейска трагедия. Това не беше цар Давид, който изпраща на смърт Урия, за да вземе Вирсавия.

Тя се противопоставяше на всичко, което й бе казал Грег, макар че рисунките, записът, собственият й инстинкт говореха, че то е истина. Трябваше да го направи, за да запази разума си. Лайза вдигна чашата чай и я опря в челото си с надеждата, че горещината ще намали болката й. Мислите й препускаха и тя се опитваше да се успокои. Бавно остави чашата върху масата. Следеше всяко свое движение. Концентрира се върху дишането си и отново се замисли.

Беше ли възможно?

Отговорът бавно се изясни. Тя помагаше на хората, които бяха убили Тони.

„Аз хвърлям последната шепа пръст върху гроба му.“

Бореше се да преодолее гнева, който бушуваше като прииждаща към бент вода. Как би постъпил Тони, ако тя бе убита, а той бе останал жив?

Спокойно! Тони, който бе участвал в ужасяващи въздушни битки, който рискуваше живота си в името на принципите, който отчаяно се бе борил, за да спаси самолета и пътниците… Тони щеше да се бие с тях, независимо от риска. Той бе направен от здрав материал. Беше герой. А тя бе просто…

„Просто какво? Бедно дете, беглец, жертва, стриптийзьорка? Не! Аз съм жена, адвокат във Върховния съд на Съединените щати. Аз съм дяволски умна и мога да се боря. Ще проуча какво се е случило, ще го направя заради Тони, заради Грег и заради всички останали.“

Започна да прибира папките с документите на „Атлантика“ в шкафа. На вратата се позвъни отново. Дали не се връщаше Грег? Дано да е така. Вече бяха от един екип.

Тя вдигна слушалката на домофона и в първия миг не позна изтерзания глас.

— Лайза, трябва да поговоря с теб — каза Сам Труит.

Не! О, не! О, не!

Лайза повтаряше думите и те се нареждаха в скръбна песен.

Сам Труит изглеждаше изтощен. Застана в средата на дневната и съобщи, че Джери Клайн е мъртъв. Убит. Портфейлът му бил изчезнал. Било е кражба, вероятно извършена от някакъв садистичен тип, който преследва хомосексуалисти. Вероятно е попаднал случайно на Джери.

„Джери мъртъв?“

Ужасна мисъл я разтърси и тя се разтрепери като ранена птичка.

„Садистичен тип, добре, но няма никаква случайност.“

Колкото повече разказваше Труит, толкова повече тя се убеждаваше, че не е било кражба. Разплака се. В началото сълзите й бяха за Джери, но после се разхълца неудържимо и проумя, че плаче за себе си.

Бе уверена, че знае кой е убил Джери, но как можеше да го докаже? Усещаше примка около врата си и с всеки час, с всеки миг тя се стягаше все повече и повече. Почувства се слаба, краката й се огъваха, костите й бяха омекнали и загнили като купчина есенни листа след дъжд.

Шанк й бе изпратил съобщение. Да, той би казал, че така дава делото в ръцете й, но не това бе истинската причина. Какво й бе казал първия ден, когато бе току-що назначена и го завари в жилището си?

„Лайза, ти не си наясно със ситуацията.“

Сега вече знаеше. Бе разбрала докъде се простира властта му и неговото желание да я използва. Точно това искаше той. Шанк искаше тя да проумее, че убийството е лесна работа и че никой не може да се спаси от него.

Гневът й растеше. Бузите й пламнаха, сякаш имаше треска. Образът на Шанк се надигаше и се изправяше над нея, сякаш бе някаква твар, която се подава от дълбините на морето. Искаше да изтича на балкона и да извика: „По дяволите, гадино! Уплашена съм, но ще се бия с теб!“.

— Дори не знаех, че Джери е хомосексуалист — поклати глава Труит. — Това е единственото, което липсва в биографията му.

Той печално се засмя и се втренчи в далечината, потънал в спомени за убития си сътрудник.

— От Джери би излязъл добър адвокат. Биваше го да съставя досиета, да планира стратегии. Имаше неутолима любознателност и буден интелект. Не заслужаваше да умре. По дяволите! Мразя хора, които стават жертва на слабостите си.

Той крачеше из стаята и гневно удряше с юмрука на едната си ръка дланта на другата, като че ли искаше да смачка онзи, който бе убил Джери.

„Джери, толкова съжалявам.“

В този миг я обзе ново чувство. Чувството за вина. Джери бе умрял заради нея. Подобно на Джо Дрейтън и тя искаше да изкупи греховете си. Искаше да каже истината на Труит. „Веритас“. Паролата за компютъра на Джери.

Колко врати можеше да отвори тази дума. Или да затвори.

Лайза искаше да признае за какво са я наели. Искаше да разкаже на Сам всичко за Тони, за Макс и Шанк. Искаше да му разкаже какво се бе случило в действителност с полет Шестстотин и четиридесет. Какво би могла да каже?

„Аз шпионирам за «Атлантика». Работя за хората, които убиха Джери. Моята задача е да спя с теб и да получа гласа ти, но промених намеренията си. Сега съм на другата страна.“

Щеше да я уволни, може би щеше да я арестува, да я лиши от адвокатски права… или да я предаде на съда.

— Съжалявам, много съжалявам — изрече тя.

И се разплака, а Труит я прегърна и придърпа главата й върху рамото си. Тя се разхълца неудържимо, тялото й трепереше. Плъзна ръце около врата на Сам и се приближи, докато телата им не се притиснаха едно в друго. Погледна го, а той изтри с палец сълзите от бузата й.

Бе нежен жест, топъл и искрен. Тя го прегърна още по-силно. Чувстваше се на сигурно място в ръцете му. По тялото й се разля топлина. Желаеше Сам Труит, искаше да усеща топлината на тялото му, искаше го по-близо, искаше да го усети в себе си.

Приятното отпускане бе грубо нарушено от страховития спомен за катастрофата и от шока от смъртта на Джери. Тя вече не мислеше за процеса. Желанията й извираха от дълбоко и тя бе привлечена от Сам с пламенно желание, каквото не познаваше.

И тъй като той нямаше да го направи, направи го тя. Бавно и нежно го целуна по устните. Усети вкуса на собствените си сълзи. Той въздъхна и в отговор я целуна жадно и продължително. Лайза се притисна още по-силно в тялото му и усети през панталоните как нараства възбудата му. Целувката им бе настойчива, тялото й трепереше, но той я държеше здраво.

— Лайза — прошепна Сам.

— Сам, Сам, Сам.

Лайза пламтеше от желание, целувките разпалваха страстта им. Той взе лицето й в ръце. Тя потъна в забравата на целувка, която сякаш нямаше да има край.

Внезапно той се отдръпна и свали ръцете й от врата си. Дишаше тежко и лицето му пламтеше.

— Трябва да поговорим. За снощи. За това, което каза. За нас.

Тя чакаше.

— Безумно те желая. Трябва да го знаеш.

„Но. Чувствам, че ще има «но».“

— Но не можем да си го позволим, Лайза. Аз не мога. Не само защото съм женен, но и заради съда. Това би застрашило…

Лайза имаше чувството, че е грабнал сърцето й в ръцете си и го е захвърлил.

„О, Сам. Мили Сам. Аз копнея и жадувам за теб. Искам да те изям и да те изпия. Моля те, Сам… Не ме оставяй.“

— Аз имам свещен дълг — заяви той. — Ще оскверня…

— Престани, Сам. — Тя го хвана за ръката и преплете пръсти с неговите.

— Какво?

— Казах „престани“. Ти си в моя апартамент, не си в съда. Ти не си бог тук. Ти си просто мъж.

Тя го поведе към спалнята и той я последва, макар и не без протести.

— Лайза, не бива. — Гласът му бе прегракнал, чувството за вина избледняваше.

„Няма «не бива». Пътят към спалнята е обсипан с листа от рози.“

— Хайде, Сам.

— Но…

Тя продължаваше да го води и той продължаваше да я следва.

„Мъжете се имат за директни и агресивни, но истината е, че ако жената не направи първата крачка, повечето няма да се задействат.“

— Желая те. Имам нужда от теб и ти имаш нужда от мен, Сам.

Тя се надигна и го целуна. Този път той й отвърна страстно, жадно засмука долната й устна — последната хапка храна на умиращ от глад човек. След това я вдигна, пъхна ръце под тялото й и я понесе към спалнята.

През замъгления си поглед той едва видя спалнята. Върху масата светеше лампа с розова светлина, завесите бяха с бели волани, покривката на леглото бе от коприна на цветя, а на стените висяха репродукции на френски импресионисти. Не запомни стаята, защото единственото, което виждаше, бе Лайза.

Видя я как пуска завесите и спира за момент да погледне в мрака. Видя я да пали дебела розова свещ на нощното шкафче. Само след миг стаята се изпълни с аромат на плодове. Скоро уханието на свещта се смеси с нейните ухания, а след като свали кафявата туника — и с мириса на пудрата между гърдите й. Цветовете се завъртяха пред очите му. Червено, розово и пурпурно от розовата лампа. Косата й бе медночервена, втвърдените зърна на гърдите й блестяха с цвета на канела, прекрасната й кожа придоби цвета на карамелизирана захар.

Ръцете му и устните му се движеха около нейните — целуваше я, ближеше я, докосваше я. Устните й настояваха за повече. Езиците им се вплетоха, ръцете на всеки дърпаха дрехите на другия. С едната си ръка Лайза отметна покривалото на леглото и те се прегърнаха. Светът около тях се въртеше.

Той беше зашеметен от страст, полудял от желание и в този миг нищо нямаше значение, освен горещината, която извираше от тази жена и го обгръщаше. По незнаен начин дрехите му се озоваха захвърлени в три различни ъгъла на стаята. Той бе легнал върху Лайза, а тя го притискаше с краката си. Сам свали бикините й и зарови лице между краката й. Опияняваше се от уханието и вкуса на тялото й. Езикът му намери издутата възглавничка и се плъзна по нея, възбуждащ, пируващ, трескав и горещ. Представяше си, че опитва екзотичен плод.

Забраненият плод!

— Да! Да! — Лайза бе останала без дъх, настоятелна и ликуваща. Накрая проникна в нея и дългите й крака обвиха бедрата му. Движеха се в синхрон. Труит нежно се плъзгаше в нея и бавно сътворяваше мига на блаженството. Лайза се надигна от леглото, за да се слеят. Сякаш по подаден сигнал те се завъртяха. Той легна по гръб, а тя го възседна и опря ръце в гръдния му кош. Сам лежеше неподвижно, а тя се движеше и той усещаше влажната й топлина. Отвори очи и видя как тя отмята глава назад, с отворена в ням вик уста. Потта от гърдите й капеше върху неговите, той се почувства готов да свърши и избухна в нея, а тя продължаваше да се движи нагоре и надолу, вплела пръсти в къдравата му коса. Простена името му: „Сам! Сам!“ и с пламенна страст изживя бурен оргазъм, равен на неговия. След това се приведе върху гърдите му и започна да се движи по-бавно и разточително, като замърка от удоволствие.

Заспаха в прегръдките си. Внезапно Сам се пробуди. Погледна часовника — бе един след полунощ. Трябваше да се прибира. Лайза се размърда и той нежно я целуна по устните.

— Мм. Беше толкова хубаво. Прекрасно.

— Трябва да си вървя.

— Сам, трябва да поговорим. Има много…

— Знам. Утре. — Целуна я и си отиде.

По-късно същата нощ той лежеше в своята половина на леглото. Кони спеше в своята. Сякаш бяха разделени от историческата линия „Мажино“. Мислите му още се въртяха около случката в розовата стая на Лайза, опитваше се да си припомни подробности от обзавеждането, но не можа. Върху леглото май имаше някакво плюшено животно, което той бе захвърлил в ъгъла, но дали бе мечка, или маймуна? Стените с тапети ли бяха, или бяха боядисани? В банята душ ли имаше, или вана? Не знаеше. Единственото, което си спомняше, бе нейното тяло, прекрасния му вкус, наелектризиращата сила на бялата горещина, която извираше от нея и го заливаше като вълна от огнена лава. Преди да се унесе в дълбок сън се запита дали и на следващата сутрин на дневна светлина ще се чувства по същия начин.

Между подробностите, които не бе запомнил, имаше една, която не видя и за която и Лайза не знаеше.

Но макар незнайна и невидима, тя съществуваше.

От рамката на една картина на Шагал директно към леглото на Лайза надничаше малък циклоп — лещата на нискосветлинна видеокамера.

18.

Адвокат на дявола

Сам Труит не можеше да отдели очи от празния стол.

Столът на Джери Клайн.

Съдията бе обзет от огнения вихър на конфликтни страсти. Гневът и страданието от загубата на Джери, блаженството и вълнението от преживяното с Лайза… последвано от чувството за вина. Искаше да се провикне до небесата, да прокълне Бог, че не бе опазил Джери, да благодари на същия Бог, че бе довел Лайза при него, да се моли да не ги разкрият, да помоли за Божието напътствие.

„Трябва ли да сложа край? Трябва ли да й кажа просто, че е опасно и не можем да…“

Да се сложи край в този миг бе най-доброто решение. Щяха да си спестят болката. Мислеше и за Кони. Чувството за вина болезнено го пронизваше. Но мисълта, че никога вече няма да целуне Лайза, няма да почувства страстта й, отстраняваше всяка мисъл за край на връзката. По-скоро би си отрязал ръката.

През последния час Труит бе седял в кабинета си с Лайза и Вик. Спомняха си за Джери, за шегите му, плачеха или се смееха. Искаше му се Вик да не е с тях, да прегърне Лайза и да я успокои. Искаше му се да са на хиляди километри далеч, на някой ветровит плаж. Често поглеждаше Лайза, която бе нервна и уморена.

„Дали не мисли за нещо друго? Съжалява ли? Може би тя иска да сложи край.“

— Какво става със семейството на Джери, съдия Труит? — попита Вик и прекъсна мислите му.

Труит отвърна, че се е обадил на родителите на Джери и е казал, че би желал да отиде на погребението му заедно с двамата си сътрудници. Те благодарили, но казали, че церемонията ще бъде скромна и ще се извърши веднага щом съдебният лекар им предаде тялото.

Той вдигна една релефна картичка със златен печат и изображение на орел, стиснал стрели с единия си крак и лаврови клонки с другия, и каза:

— Шефът изказва своите съболезнования. Освен това предлага съдиите да обсъдят някои начини за установяване на известни лични пристрастия на нашите сътрудници още преди те да бъдат назначени.

— Защо просто не сложи табела с надпис „Забранено за педали“? — с горчивина попита Виктор. — Шефът е истински задник.

Сам Труит не възрази.

Същата сутрин го бяха посетили полицаите — двама детективи от отдел „Убийства“ бяха марширували с хубавите си обувки по коридора. Джери бе умрял от задушаване. Бил удушен. В устата му била открита семенна течност.

„Господи!“

— Смърт при духане — каза едното ченге.

Сам Труит можеше да си представи как ще реагира Фондацията за защита на семейните ценности. С процес за хомосексуализъм в регистъра на делата те веднага щяха да заредят пушките си.

— Знам, че не трябва да ви напомням, но все пак ще го направя — поде Сам Труит. — Джери има вина за ужасния край на живота си. Нямам предвид сексуалните му предпочитания. Те не ме интересуват. Става дума за безразсъдния начин, по който живееше. Вашите действия се отразяват върху мен, а моите — върху Върховния съд, който е нашата най-почитана институция. Така че, искам да кажа…

— Не се оставяйте да ви хванат със свалени гащи — прекъсна го Вик. — Защото онези задници ще се нахвърлят върху вас, прав ли съм, шефе?

— Бъдете благоразумни, бъдете дискретни. Разберете, че ние живеем в аквариум.

— Няма проблеми, шефе — каза Васкес. — Няма да направим нищо, което вие не искате да правим.

— Да.

„Какво ли не бих направил, за да остана с Лайза? Какво ли не бих рискувал?“

— Да се върнем на делата. — Труит взе копие от списъка със съдебните дела. — Няма начин да намерим заместник на Джери по време на сесията. Тези, които бих приел, вече си имат работа, така че нещата опират до вас двамата.

— За бога, шефе! Другите съдии имат по четирима сътрудници — оплака се Вик. — Ще съсипете напълно светския ми живот.

— А ти, Лайза? Мислиш ли, че ще се справиш?

— Не съм ходила по срещи от месеци — отвърна тя с кисела физиономия. — Давайте работата.

— Добре — каза Труит и завъртя очи.

Рано същата сутрин Лайза бе позвънила в „Холидей Ин“, но Грег бе заминал. Искаше да му съобщи, че вече са от една и съща страна, но не знаеше къде да го намери.

„Ами ако отиде при Сам или още по-лошо — при главния съдия и ме обвини в конфликт на интересите? Би ли го направил?“

Лайза търпеливо чакаше, докато Труит преглеждаше делата и ги разпределяше по равно. Джери бе завършил почти всички доклади по висящите дела и когато Труит въздъхна, Лайза се изненада.

— „Атлантика Еърлайнс“. Лайза, искаш ли да се заемеш?

— Мислех, че Джери е приключил.

— Само с първия вариант и при цялата ти натовареност ми е неудобно да те помоля да започнеш отначало, но Джери наистина е прекалил. Тонът е съвсем невъздържан, звучи като статия във вестник. Ако има нещо, което съдиите са длъжни да направят, то е да се разделят с емоциите. Нямаме право да подкрепяме страната, която повече ни харесва. Длъжни сме да прилагаме закона дори и ако резултатите не ни удовлетворяват.

„Какво говори той? Невъзможно е да е на страната на «Атлантика».“

— Съгласен съм с Джери, че съдията от районния съд греши — продължи Труит. — Но от страна на Конгреса няма опит да се държат делата, свързани с въздухоплаването, далеч от щатските съдилища. Прочетох два пъти досието на делото и не открих доказателства за проява на небрежност. Как би могло съдийското жури да отсъди, че е извършена грешка само върху основата на записаното в документите?

— Нямаше ли твърдение за пропуски в поддръжката? — попита Лайза. — Прегледи, които не са били извършени, фалшифицирани доклади…

„Ако Шанк можеше да ме чуе как заставам срещу компанията!“

В нейните представи той бе същински убиец, поразяващо смъртоносно острие.

— Твърденията няма да ти помогнат при обосноваването на дадена присъда — строго каза Труит.

„Дали Сам се извърта, за да бъде честен, или наистина е на страната на «Атлантика»?“

— Не разбирам как съдът може да лиши от съдебен процес тези нещастни и скърбящи хора — каза Лайза.

Труит се канеше да отвори следващата папка, когато думите й достигнаха съзнанието му.

— Лайза, ти да не си адвокат на дявола? Много добре си спомням как измъчваше Джери, когато той се обявяваше в защита на ищците. Не се ли противопоставяше самата ти на правото за предявяване на иска, като казваше, че авиокомпанията не носи отговорност за бомбата?

— Или за метеор — изви вежди Вик Васкес.

— Може би съм отсъдила набързо. Струва ми се, че ищците имат право на процес. Не бива да се съди само върху основата на документи.

— Така ми се струва и на мен — каза й Труит, — но ние не можем да вземаме решения на основата на емоции. Прочети докладите, писмените клетвени декларации, показанията. Провери всяко доказателство за небрежност, което е познато. Намери ми факти, нещо, на което да мога да окача шапката си, и аз ще гласувам против „Атлантика“, иначе…

„Иначе ще позволиш на злото да тържествува. О, Сам, понякога ти просто не си в състояние да спазваш правилата.“

Труит отново се загледа в бележника си. Прехвърлиха се на друга група дела, но Лайза мислеше само за „Атлантика“.

„Доказателствата са погребани в мочурището. Дори да ги открия и да ги донеса в съда, опаковани с розова панделка, те няма да бъдат — нека използвам израза на Сам — използваеми по делото.“

Само да можеше да каже на Сам какво знае. Той вече бе сложил чертата. Когато беше в свещения храм, той беше свещенослужител, недосегаем и чист.

„А аз? Какво съм аз?“

Замисли се над иронията на ситуацията. Искаше да каже истината на Сам, а истината беше, че тя искаше да игнорира закона при изпълнение на правосъдието. Искаше да помогне на жертвите да спечелят, защото знаеше какво се е случило, независимо че фактите липсваха в документите по делото. Сам би се ужасил. Щеше да я уволни, самият той щеше да се оттегли и да напише някоя статия за етиката в правото, която никой нямаше да прочете.

„Сам Труит не е от улицата, няма да ме разбере.“

За да постигне правосъдие, се налагаше да го излъже. Сам трябваше да вярва, че тя постъпва честно, а Макс и Шанк трябваше да вярват, че изпълнява възложената й домашна работа. И докато се преструваше, че си върши работата, трябваше да създаде разногласия там, където нямаше такива, и да изфабрикува доказателства, ако не може да ги намери. И да направи всичко необходимо, за да спечели.

Чувстваше се отчаяна и сама.

„Вървя по опънато въже. Само крачка встрани и…“

Сърцето й бе студено като камък в планински поток. Това бе един от онези болезнени моменти, когато осъзнаваше, че се сблъсква с действителността.

След всичките изминали години Макс се бе оказал прав. Опита се да си припомни точните му думи.

„Ние вземаме картите, които ни раздават, и ако се наложи да извадим още едно асо от ръкава си, е, по дяволите, ние го вадим. Не играем по чужди правила.“

„Бъди проклет, Макс! Ще взема тези правила и ще ги завържа на възел. Ще победя и теб, и Шанк в собствената ви игра.“

19.

Димящият пистолет

Лайза бе кълбо от противоречиви чувства. Прекалено много неща се бяха случили за твърде кратко време.

Тони й говореше от гроба си… изглежда, търсеше помощта й.

Джери Клайн бе мъртъв и тя обвиняваше себе си за това.

Сам Труит беше неин любовник… но за колко време?

И Грег. Къде беше той? Бе телефонирала на Мери Кингстън в Бодега Бей, но тя не бе чувала нищо за внука си.

Щом се сетеше за Тони, потъваше в неизразима скръб. Тъга и вина я обземаха заради смъртта на Джери, а затвореше ли очи с мисълта за Сам, тръпнеше в очакване.

Макс Уонакър й се бе обадил с надеждата да чуе добри новини. Да, беше отвърнала тя, получила е делото и Труит все повече клонял на страната на „Атлантика“.

„Стъписващото е, че това е истината. Но когато му кажа, ще презре името на «Атлантика».“

Чувстваше, че губи контрол над събитията. Последната нощ сънува, че е на сал, който, подмятан от бързи бушуващи вълни, се приближава все повече към смъртоносните скали. Тя гребеше с бясна скорост, но не се справяше със сала. Другите салджии не й помогнаха, дори не вдигнаха греблата си. Тогава разбра, че те всички са мъртви. Там беше Тони в пилотската си униформа, Джери Клайн и другите, които познаваше само по име — Хауард Лобах, Рита Заславска, стюардесата Марша Снайдер. Безжизнените им очи се бяха втренчили в нея. Зави й се свят, салът се удари в една скала, тя изхвръкна и падна в ледената вода. Събуди се като крещеше и риташе, опитваше се да прегази водата, замръзнала до мозъка на костите си.

Сънят още беше пред очите й, докато се обличаше за работа — два дни след като Сам пръв напусна леглото и остави топла вдлъбнатина в чаршафите както мечката оставя следи в бърлогата си. Тя разтвори вертикалните щори. Ранното слънце влезе в стаята и пропълзя до отсрещната стена.

Странен проблясък привлече погледа й. С леки стъпки тя приближи стената, като гледаше към леглото, и я видя. Взираше се в нея от картината на Шагал. Отразяваше слънчевата светлина право в очите й и й причиняваше болка. Щом проумя какво е, изтръпна от ужас.

„Шанк е шпионирал стаята ми.“

Като обезумяла Лайза пъхна пръсти в мекия пластир и измъкна малка леща от видеокамера, прикрепена с гъвкав кабел. Счупи си един нокът, но успя да увие китката си около кабела и го издърпа. Приличаше на змия, която се подава от дупката си. Тя дърпаше кабела по продължение на стената и го следваше из апартамента. Отведе я в дневната, където изчезна под килима, а след това се появи на другата стена. От вратата излизаше в коридора и завиваше към килера, където бе климатичната инсталация. Там на стената под някакви проводници тя откри малка видеокамера. Канеше се да натисне бутона и да извади касетката, но забеляза, че апаратът вече е отварян.

И празен!

Може би никога не бе имало касета или Шанк вече я бе взел. При мисълта, че я гледа как се люби, кожата й настръхна. Тя гневно взе телефонната слушалка и се обади на Шанк в Маями.

— Копеле! — извика Лайза, щом чу гласа му. — Върни ми лентата.

— Добро утро и на теб, сладко зайче.

— Изпълних задачата и получих гласа му! Не е нужно да го изнудваш.

— Добре, тогава ще я прибавя в личната си колекция. Ще я сложа между „Лорънс Арабски“ и „Малката русалка“.

— Да не си посмял да я използваш! Ще ме уволни и ще гласува против „Атлантика“.

— Както кажеш, Лайза. Ще запазим тайната помежду си. — Той изсумтя и се разсмя. — Освен това на мен ми харесва как се движи задникът ти в забавен каданс.

Шанк седеше до масата и нетърпеливо чакаше Макс Уонакър да завърши обиколката си на връщане от шведската маса. Подобно на политик в предизборна кампания, Макс спираше да поздрави всеки банкер и всеки адвокат. Заслепяваше ги със служебната си усмивка, подхвърляше шеги за резултатите от голфа, разпитваше ги за съпругите и децата, за двайсетметровия „Хатерас“, обзаведен с мебели от тиково дърво, и обещаваше да се видят в клуба в събота.

„Какви глупости. Местните членове на клуба в костюми по поръчка и златни ролекси мислят, че играят хардбол с техните сливания и придобивки. Щом искате да играете хардбол, аз ще взема бухалката и ще смачкам мозъците ви във вашето гаспачо[1].“

Бяха във „Флеглър Клуб“ на върха на един небостъргач на Бискейн Булевард с изглед към Бейфронт Парк и Атлантическия океан под него. Шанк бе приключил с нарязаното филе алангле и чакаше Макс да свърши с обиколките си. Бе напълнил за втори път чинията си с раци и скариди. Накрая Макс седна, направи знак на келнерката да му налее студен чай от манго и погледна Шанк. Върху лицето му още стоеше усмивката на застрахователен агент.

— Изтрий тази лайняна усмивка от лицето си и ще ти съобщя някои добри новини — каза Шанк.

— Какво? — Усмивката на Макс помръкна.

— Дрейтън е мъртъв.

— Ти не си… — Макс го изгледа подозрително.

— Спокойно, Макси. Или се е опитал да прекоси океана, за да отиде в Китай, или се е самоубил. Няма кал под ноктите ти.

— Добре — въздъхна Макс. — И аз имам добри новини. Снощи говорих с Лайза. Възложили са й делото и тя е оптимистично настроена. Очевидно след смъртта на другия стажант…

Шанк чакаше, любопитен да чуе как Макс ще подслади нещата.

— След трагичния инцидент — продължи Макс — тя и съдията доста са се сближили.

„По-близки са, отколкото мислиш. Ще се радвам да видя усмивката ти, след като видиш симфонията с шибането в цветове и дигитален звук. Ще удари в земята хотелската «Спектровизия».“

— Ще кажа само за протокола — Макс пъхна вилицата за коктейли в черупката на рака и измъкна месото му, — че не намирам извинение за онова, което си направил.

— Какъв е тоя шибан протокол? — високо изрече Шанк и една жена със син костюм и къдрава копринена папийонка го изгледа над салатата си. Преди това пак го бе изгледала с възмущение, защото пушеше. — Ако не си скрил жица в ръкава си, няма да има никакъв протокол, а освен това не ми пука дали намираш извинения, или не.

Макс се огледа притеснено.

— Бях просто шокиран от случилото се с онзи млад мъж.

— Аз съм шокиран… шокиран съм да разбера, че тук се играе хазарт — каза Шанк, като имитираше Клод Рейнолдс.

— Въпросът е дали бяха необходими тези радикални мерки и във всеки случай аз не биваше да науча пост фактум.

— Това е моя работа, Макси — каза Шанк и насочи вилицата си към масата. — Яж си скаридите и раците, радвай се, че можеш да се наслаждаваш на времето, и не ми казвай какво да правя или че трябва да търся одобрението ти преди или пост фактум.

Шанк се изправи, захвърли вилицата в чинията си и тръгна към асансьора. Цялата сутрин беше в отвратително настроение. Един от подчинените на Кацушика Коширо бе поискал да му докладва и Шанк го бе заблудил. Убийството на Джери не беше в програмата и нямаше да се приеме добре. Спонтанността рядко бе одобрявана от японските му шефове. Шанк предпочиташе да почака, докато има наистина добри новини.

Двадесет минути по-късно пред бюрото си Шанк мислеше за Джо Дрейтън. Той винаги бе представлявал опасност, защото знаеше прекалено много. Шанк се опита да се постави на мястото му, обзет от чувство за вина, но не бе в състояние да усети какво е това чувство, а и никога не би могъл.

„Шибан неудачник.“

За Шанк чувството за вина бе толкова чуждо, колкото и любовта. Любовта изисква да се вълнуваш от нуждите на другия човек повече, отколкото за своите — концепция, която му беше безкрайно чужда. Чувството за вина се появява, когато човек наруши собствените си морални закони. Ако нямаш морални закони, няма вина.

„Животът е прост, когато го разглобиш на основните му части!“ — помисли Шанк, доволен от себе си. Когато знаеш кой си, всичко е наред. Шанк се чувстваше в мир със себе си.

Телефонът иззвъня. Обаждаше се Кацушика Коширо.

[1] Студена латиноамериканска супа от домати, краставици, майонеза и среда от хляб. — Б.пр. ↑

20.

Любов и правосъдие

Сам Труит разтърси ръката на почитаемия Клифорд Уитингтън. Всъщност старият лешояд старателно отбягваше Труит, откакто той остро изрази писмено несъгласието си с решението в полза на тютюневите компании. След това младшият съдия сърдечно се здрависа с приятеля си Къртис Бракстън, след това — с Гуендолин Робинс. Кръгът завърши с Виктор Смол, Уилям Хъбс, Гуидо Тарази, Дебора Каплан и Пауел Маклеод.

Здрависването бе традиционна проява на колегиалност, с която започваше всяко заседание. Сам Труит се наслаждаваше на мига, защото независимо от различията, те се уважаваха един друг като професионалисти.

„Подай ръка, върви в ъгъла си и щом чуеш звънеца, започвай битката. Готов ли си да боботиш?“

Труит отклони вниманието си още по време на дискусията, която разглеждаше въпроса дали екипът от тримата съдии е сгрешил, като е отказал един милиард и три милиона долара обезпечение на процеса срещу азбестовите компании. Мислите му се рееха далеч — навън в коридора и надолу по спираловидната стълба до малкия кабинет на Лайза Фримонт.

„Лайза. Лайза. Лайза. Велики боже! Ще те загубя.“

В миг осъзна, че пише името й, отново и отново върху жълтата си поставка. Вместо да си води бележки по решението за азбестовите компании, той драскаше името й, като на буквата „Л“ слагаше специални завъртулки.

Ако не се беше спрял, щеше да покрие със сърца цялата страница.

„Господи, сега ми липсват само пъпки и съм готов за прототип на тийнейджър.“

Беше втората седмица на декември и лекият сняг падаше и се разтапяше върху калната земя като захар във вода. Бяха изминали две седмици с любов и правосъдие и Сам Труит не знаеше кое е по-важно за него.

Питаше се дали се забелязва. Предния ден Ели го бе изгледала странно, след като Лайза излезе от кабинета му. Не бяха правили нищо, само обсъждаха делата. Докато разглеждаха едно решение на Апелативния съд, ръцете им за миг се докоснаха и спряха движението си, за да си разменят ласка, и толкова. Лайза излезе от кабинета му с книги и папки в ръка. Влезе Ели. Какво ли бе прочела в изражението му? Дали наистина поклати глава, или така му се стори?

Освен това съществуваше и Кони, чиято интуиция граничеше с магьосничество. Тя вече бе забелязала късо и стилно подстриганата му коса.

— Време беше да заживееш в деветдесетте години. Тъкмо навреме за новото хилядолетие.

Дали подозираше нещо? Той взе молив, за да заличи драсканиците си и да прикрие доказателствата за онова, което му пречеше да си върши работата. На масата се водеше спор между главния съдия и Гуендолин Робинс върху някаква подробност от процеса на азбестовите компании.

Лайза. Лайза. Лайза.

Мислите за нея избутваха всички други. Сладкият й аромат, мекотата на вътрешната страна на бедрата й, трепетът, който разтърсваше тялото й, когато стигаха върха.

Той лелееше за миговете, прекарани заедно, копнееше за нея, когато бяха разделени. Срещите им бяха станали рутинни. Всяка вечер, когато можеше, обикновено понеделник, сряда и петък, сякаш ходеше на курс — той спираше в апартамента й на път за дома си. Имаше собствен ключ и понякога пристигаше преди нея. Всякога бе имал нормален апетит за секс, но сега бе станал ненаситен. Любеха се несдържано, жадно и настойчиво, по непознат за него дотогава начин.

Знаеше, че чувството — физическото удоволствие, чувството за вина, страхът да не бъдат разкрити — се засилваше от тайната на връзката им. Беше му се случвало и преди, но не по този начин. В сърцето си знаеше, че повече няма да му се случи. Искаше я сега и завинаги. Как можеше да стане това?

След като се любеха, оставаха в леглото и разговаряха в скъпоценните минути преди Труит да се отправи към дома си. Той искаше да знае всичко за нея, но бе разбрал, че има една стена, през която не може да проникне. Тя просто не обичаше да говори за детството си. Освен събраните факти по време на събеседването — че баща й е бил професионален рибар и времената са били тежки — изглеждаше, че животът й е започнал, когато е станала студентка в Бъркли.

— Какво те кара да вървиш напред? — попита я Труит.

— Ти, Сам. Ти навиваш часовника ми.

— Не, хайде. Какво искаш?

— Целите ми са прости — каза Лайза с тайнствена усмивка. — Искам всичко.

Каза му, че мечтае за успешна кариера, любящ съпруг, деца и голдън ретривър.

„Деца!“

Той остави съзнанието си да скочи в друга бездна. Липсваше му толкова много, но още не бе късно. Може би още можеше да стане баща.

„Господи, какво си въобразяваш, Сам Труит? Ти си съдия във Върховния съд, предполага се, че имаш имунитет срещу човешките емоции.“

Предния ден, докато той си връзваше вратовръзката, обсъждаха задачите й. Той я попита как върви работата по делото на „Атлантика“. Тя му каза какъв е резултатът — още не разполагаше с доказателство за проявена небрежност.

— Понякога — не се предаваше тя — не е възможно да посочиш само едно доказателство, за да стигнеш до заключението, че ищците са били лишени от справедливост в съда.

— Ако в докладите няма пропуски, те няма да получат и десет минути в моя съд — каза Труит.

— Не разсъждаваш ли лекомислено, Сам? Все пак са загинали почти триста души? — попита тя разгневено.

Ха! Делото й бе опънало нервите и сега се бе превърнало в изпитание за силата на волята на всеки един от тях.

— Ние не можем да вземаме решения по делата с чувствата си и като използваме захаросани клишета — отбранително каза той.

— Справедливият процес захаросано клише ли е?

— Не става дума за справедлив процес и ти го знаеш.

— Добре. Просто исках да разбера какво мислиш.

Той смутено поклати глава, защото забеляза, че е направил възела на вратовръзката си прекалено голям. Разстрои се и започна отново. Закъсняваше с прибирането си и осъзна, че дяволското дело се е превърнало в идея фикс за Лайза, а имаше много други, които също изискваха вниманието й.

— Мисля, че лекциите и записките ми дават много ясна представа какво мисля.

— Да, ти превръщаш в ритуал разбирането за човешката страна на закона. Учиш студентите си, че съдебните решения оказват влияние върху реални хора с реални проблеми, че законът не може да се прилага сляпо, независимо от слепотата на бронзовата дама.

— Да, точно това съм написал.

— Вярваш ли също, че е отвратително да нямаш по-добра основа за прилагане на закона от онази от времето на Хенрих IV?

— Думите са на Холмс и аз го цитирах. Никога не съм вярвал в догматичното придържане към прецедента.

— Добре тогава, Сам. Смятам, че сега е времето да провериш дали твоята практика е такава, каквато проповядваш, че е. Това е хипотетично. Какво ще стане, ако знаеш коя страна ще спечели делото? Ти много добре знаеш какво се е случило, но доказателството го няма в доклада, за да подкрепи знанието ти.

— Въпросът е непоследователен. Ние знаем само какво има в доклада.

— Това е повече от догматично! — Лайза използва собствените му думи срещу него. — Свали си наочниците! Разбери, че знанието идва при теб отвън. А ако самият ти откриеш доказателството? Какво ще правиш тогава?

— Ще се оттегля. Съдията трябва да е защитен от чуждо влияние.

— Дори и ако твоето оттегляне доведе до голяма несправедливост?!

— Аз съм длъжен да спазвам процедурите — каза Труит.

— Така мисля и аз. — Устните й бяха свити в неодобрение.

„Защо ми лази по нервите?“

Той беше слисан. Тя бе представила разработката си. Все едно че Джери Клайн бе възкръснал. Същата разпаленост и реторика. Досието бе в полза на ищците, но не можеше да се каже, че е безпристрастно. Труит сам бе пресял написаното и откри много малко в подкрепа на емоционалната защитна реч на Лайза. Тя бе болезнено съсредоточена върху делото, с младежка сантименталност. За бога! И той искаше да даде шанс на ищците, но не виждаше как може да стане това.

Още мислеше за Лайза, когато го сепна друг женски глас.

— Какво е вашето мнение, Сам? — попита Гуендолин Робинс.

— Мнението ми — повтори той в опита си да спечели време. — Е, добре, аз се противопоставям на опитите на съдилищата да почистват списъка с делата си.

— Велики боже! — възкликна съдията Уитингтън. — Сигурно небето ще се разцепи! Младшият съдия и аз сме на едно мнение.

— Може би трябва да преосмисля позицията си, шефе — отвърна Труит. Вече бе решил, че Уитингтън напълно се вписва в пренебрежителното определение на Оливър Уендъл Холмс за негов колега: „Той няма крила и не е мълния“.

Къртис Бракстън направи красноречив знак на одобрение, сякаш младшият съдия току-що бе вкарал топката в мрежата на баскетболното игрище. До тях седеше Гуен Робинс с изражение, което недвусмислено подсказваше, че би ги нашляпала, а след това би ги пратила в стаята им, без да вечерят.

Труит се насили да се съсредоточи върху дискусията. Следваше нова молитва и той се нуждаеше от всичките си способности, за да обори с доказателства библейската оратория на главния съдия. Имаше нужда и от дебела кожа, за да отбие атаките на Фондацията за защита на семейните ценности. Какво ли щяха да направят, ако аферата със сътрудничката му стигнеше до клюкарските колони на таблоидите?

Отново и отново Лайза си повтаряше: „Правя го единствено заради Тони“.

Същевременно съществуваха емоционални връзки, психологически връзки, които й пречеха да си изясни какво чувства в действителност по отношение на мъжа Сам Труит — решаващия глас в случая, който бе обсебил вниманието й. Тя седеше в кабинета си под плаката на Тасмания и анализираше чувствата и действията си. Миговете, прекарани пред градската му къща, когато галеше ръката му и разстилаше полата си в колата, показвайки своята готовност с хитростта на проститутка, бяха добре пресметнати. Но когато той за пръв път бе дошъл в дома й, за да й съобщи за смъртта на Джери, и тя го бе повела към спалнята — тогава нямаше нищо планирано. Нямаше нищо общо с „Атлантика“. Беше само между тях двамата. Непринудено, искрено и силно.

Тогава тя не мислеше за делото, за Макс или за Шанк, нито дори за Тони. Изобщо не мислеше. Бе се подчинила на химическите процеси в тялото си. Страстта й бе толкова силна, че замъгли всяка друга мисъл. Такава страст не бе изживявала с Макс, защото тя не се появява от нуждата или от чувството за благодарност. Бе същият огън, който се бе разгорял между нея и Тони. Огън, който бе свободен и необуздан и поглъщаше всичко, щом срещнеше пламък със същата сила.

При Тони нямаше съмнения. Тя беше влюбена. За пръв и последен път. А сега…

„Не, няма да допусна да се влюбя в Сам. Той със сигурност ще разруши моя свят, но няма да съсипе доспехите ми. Аз съм тук, за да служа на правосъдието, по начин, който Сам нито ще разбере, нито ще прости.“

Това беше. И за да не стане грешка, тя си го повтори.

21.

Унищожението на един човек

Човекът, който се обади в кабинета на съдията Труит, попита за госпожица Лайза Фримонт.

— Кой се обажда? — попита Ели.

— Скот Беренгър.

— Кой е? — попита Лайза ядосано.

— Баба каза, че си ме търсила.

— Грег! Това беше ужасно.

— Това с името ли?

— Скот Беренгър е седял на четиринадесето място „С“ по време на полет Шестстотин и четиридесет.

— Значи и ти като мен си обсебена от делото.

— Ние сме на една и съща страна, Грег. Искам да помогна. Можем да го направим заедно.

Единственият звук бе бръмченето на междуградската линия.

„Той не знае дали може да ми се довери.“

— Грег, някой ден ще ти обясня всичко. От седемнадесетгодишна познавам Макс Уонакър. Ако не беше той, днес нямаше да съм тук.

— А ще работиш ли срещу него?

— Да, повярвай ми.

Отново пауза.

— Вярвам ти — каза накрая Грег. — Щом казваш, че ще работим в името на една и съща цел, аз ти вярвам.

„Благодаря ти, Господи!“

— А сега какво? — попита тя. — С какво мога да помогна?

— Имам страхотен план.

Шанк не искаше да се намира на това място, но нямаше избор. Щом Кацушика Коширо те повика, трябва да се явиш. Няма значение дали в Осака, в Лондон или тук — на Хавайския остров Молокаи. Наричаха го Кет — котката, но Шанк не си позволяваше подобна фамилиарност. От една страна, заради името му, и от друга — заради способността му да се промъква невредим из минното поле на незаконните дейности. С лешниковите си очи и с потрепващия си от време на време нос Кет наистина напомняше на Шанк за прехранен котарак.

Шанк седеше на задната седалка в колата със затъмнени стъкла и палеше цигара от цигара. Отпред се бяха разположили двама мълчаливи биячи, третият седеше до него. Колата се движеше по чакълест път, успореден на морските скали. Защо бе извикан? Къде беше сгрешил? Все по-тревожно мислеше за себе си и за предстоящата среща с Коширо.

Пътят свършваше пред купчина вулканични заоблени скали и щом автомобилът спря, шофьорът посочи на Шанк скалите, където стояха Коширо и още един мъж. Всички слязоха и Шанк тръгна към пропастта, а тримата му пазачи останаха да чакат, облегнати на колата. Слънцето отдавна бе залязло зад Каиуи Ченъл и само луната, която беше в третата си четвърт, хвърляше някаква светлина. От океана повяваше лек бриз и въздухът ухаеше на жасмин и джинджифил. Шанк вървеше по най-високия риф в света, а мислите му бясно препускаха.

„Не може да се случи на мен.“

Макар да бе безстрашен човек, го полазиха тръпки. Само видът на спокойния дребен мъж, чийто силует се очертаваше на лунната светлина, го изпълваше със страх. Представяше си, че се носи с лице надолу из океана, точно както Джо Дрейтън.

„Какво, по дяволите, иска Кет?“

Кацушика Коширо стоеше на ръба на скалата и се взираше в полуострова и в Тихия океан. Беше нисък закръглен мъж на около шестдесет години. Шитият по поръчка костюм прикриваше шкембето му и променяше вида на кръглите му рамене. В морскосиния костюм на широки бели райета и ризата, купена от Джърмин стрийт, на Коширо му липсваше само чадър и щеше да изглежда като лондонски банкер, а не като главата на най-мощната мафиотска фамилия в Осака. Коширо бе мъж, когото уважаваха и от когото се бояха. Шанк отлично знаеше, че може да нареди да го убият.

Щом Шанк приближи, Коширо внимателно съблече сакото си и го подаде на по-младия мъж, който коленичи в краката на шефа си. Коширо внимателно се завъртя и изнесе ръката си назад. Държеше нещо, но какво, по дяволите, беше то? Тези копелета обичаха да си играят със самурайски мечове. Шанк застина. След това Коширо се завъртя напред и Шанк чу във въздуха съскане, последвано от удар. Огледа се и видя една топка за голф да изчезва в нощното небе.

По-младият мъж от охраната, с възсинкава татуировка на лотос, която се виеше по целия му врат, постави за удар друга топка. Коширо стоеше с наведена глава, след това замахна и удари топката със стика. Тя се извиси право нагоре, сякаш нямаше земно притегляне, блесна на лунната светлина и се изгуби в тъмното небе.

— Осемстотин метра — отбеляза Коширо. Английският му език бе с акцента на лондонския му учител.

— Аха. — Шанк не искаше да го нарече лъжец.

— Двеста метра нагоре и шестстотин надолу — изкиска се Коширо.

Мъжът от охраната отново постави топка и отново Коширо направи солиден удар.

— Тук имате адски замах, господин Коширо — каза Шанк, за да остави възможност на шефа да подхване разговора.

— Въздухът тук е различен. — Коширо не отделяше очи от океана. — По-лек и по чист. И цветята. — Той вдъхна уханието на нощта, носът му потрепна. — Как бихте описали букета, господин Шейкениън?

— Не знам. Като прекрасен, може би.

Коширо подаде тежкия стик на своя охранител убиец и подкани Шанк да тръгне с него.

— Казват, че уханията събуждат спомените много по-силно, отколкото мислите ни. Какви мисли ви носи това небе?

„Бренда, проститутката, чийто евтин парфюм ме задавяше в асансьора толкова лошо, че исках някой да умре от задушаване.“

— В Бруклин нямаме много цветя — каза Шанк.

Той усещаше погледа на татуирания върху гърба си и си мислеше как шофьорът приближава отзад и пръсва черепа му. Още в колата му бяха взели оръжието и той си представяше заредена пушка, насочена към него, после гръм в нощта и тялото му се търкулва на земята.

— Забравих, че вие нямате душа на поет — каза Коширо. Лунната светлина се отразяваше в розовия му диамантен пръстен. Всички пръсти по ръцете на главата на фамилията бяха налице. — Но за вашата работа, предполагам, че не е необходимо.

Вървяха по ръба на скалата, следвани от мъжа от охраната, който носеше и стика за голф. С мелодичен глас Коширо изрецитира:

— А сега люлеещият се мост

е успокоен от виещите се листа,

както нашият живот на косъм…

— Аха — каза Шанк.

— Това е хайку — поясни Коширо. — Поетът Башо създава настроение и поражда чувства от контраста на образите. А какво да кажем за вашия живот на косъм, господин Шейкениън?

— Не знам какво имате предвид.

— Елате по-насам. — Коширо спря и се обърна към океана. — Искам да се насладите на мястото, единственото място в света, което заемате!

Шанк спря и любопитно приближи ръба на пропастта. На десетина метра от тях татуираният също спря. В тъмнината под тях вълните се разбиваха в брега, но от височината, на която бяха застанали, се чуваше само приглушеният им грохот.

— Полуостровът Калауапа е прекрасен затвор — продължи Коширо. — Изолиран и продълговат, той е формиран от застинала лава и от три страни е заобиколен от океана. От четвъртата му страна има скали, високи около шестстотин метра. Преди повече от стотина години там са изпращали прокажените. Мястото е поразително красиво, но напълно изолирано.

Шанк не сметна, че трябва да отговори нещо, и не отвори уста.

— Започвам да се чувствам като прокажен — заяви Коширо. — За разлика от вашата мафия, Якудза е била уважавана като законна професия, макар че се развиват дейности, които, строго погледнато, са незаконни.

„Да, убийството, строго погледнато, е престъпление.“

— Ние сме имали членове на Якудза, които са били кметове и държавни служители. Ние имаме взаимноизгодни договори с големите корпорации. Ние гордо представяме визитните си картички, а имената ни са гравирани върху месингови табелки. Но сега всичко се променя. Новите закони заставят фирмите да прекъсват връзките си с нас. Националната полиция следи зорко вноса на наркотици. Може да дойде време, когато ще се наложи да напусна Япония и да устроя живота си някъде другаде. Но поне се надявам, че няма да бъде на полуострова на прокажените. — Той замълча, замислен за бъдещето. — Това прави нашите инвестиции в Съединените щати още по-решаващи.

— Разбирам — каза Шанк. — Всичко е под контрол.

— Така ли? — Тонът на Коширо подсказваше, че знае, че нищо не е под контрол, че Шанк е лъжлив гайджин, чийто език трябва да бъде отрязан и безполезното му тяло да бъде хвърлено на акулите.

Коширо за пръв път вдигна глава и погледна Шанк. Очите му бяха бездънни.

Шанк се вцепени и въпреки хладния бриз започна да се поти.

— Е, добре, направих някои неща, които не бяха в плана. — Шанк се питаше какво знае Коширо. — Не исках да ви притеснявам с подробностите.

— Вие не искате да признаете провала си. Това винаги е грешка.

— Момичето ще осигури гласа на съдията. Сделката е сключена. — Той се опита да прикрие съмненията си.

— Аз съм притеснен — призна Коширо.

„Притеснен. Колко приятна дума, но притеснението на Коширо можеше да пререже врата на човек.“

— Вашите доклади не бяха напълно искрени. Вие не ми съобщихте, че жената не е успяла да вземе делото. И затова вие сте взели всичко в собствените си ръце. Прав ли съм да предположа, че вие сте убили стажанта?

— Трябваше да го направя — отбранително изрече Шанк.

Страхът се промъкваше в гласа му. Ненавиждаше начина, по който се чувстваше. Той бе човекът, който всяваше страх в душите на хората, а сега в присъствието на мъжа в шития в Лондон по поръчка костюм ръцете му бяха студени и влажни.

— Може би е така, но вие трябваше да ме информирате, това щеше да бъде възложено на другиго. Ако ви бяха арестували, властите щяха да поискат да сключат сделка с вас, за да ме хванат. Вие застрашихте цялата операция в Щатите, като действахте като някой… — Коширо търсеше точните думи — … американски каубой.

— Никога не бих допуснал някой да пострада, най-малкото вие, господин Коширо — нервно каза Шанк, като се питаше къде е чувал същите думи.

„Господи! Беше едно от момчетата, които потопих в блатото на Ню Джърси: «Шанк, ти знаеш, че няма да допусна никой да пострада, най-малкото ти».“

— Имам предвид… — заекна Шанк. — Трябва да знаете, че аз никога…

Коширо вдигна ръка и го накара да замълчи.

— Това бе замислено само като застраховка на резултата във висшето ви съдилище. Сега искам да ми гарантирате, че е, както казахте, сключена сделка. Ако не е, ако имате някакви съмнения, ми кажете сега, за да направим алтернативен план.

— Няма съмнения. Повярвайте ми! — настоя Шанк.

— Значи имам вашата гаранция?

— Разбира се!

— Искам да чуя — нареди Коширо.

— Имате думата ми. „Атлантика“ ще спечели делото. Аз гарантирам.

Коширо се усмихна с котешката си усмивка и Шанк си отдъхна облекчен. Нямаше да го убият. Поне не тази вечер. Току-що бяха сключили договор. Шанк обеща да извърши определена услуга, а гаранцията беше животът му.

— Добре — каза Коширо. — Моля, присъединете се към мен за една късна вечеря.

Шанк се бе хранил доста пъти с хората на Коширо и знаеше, че техните късни вечери приличат на черва от сепия. По време на престоя си в Осака бе решил, че по-скоро би ял натрошено стъкло, отколкото морски таралеж.

— С удоволствие — поклони се Шанк.

Шанк знаеше, че Коширо притежава представителни жилища в различни страни и затова бе очаквал да види нещо по-голямо. Оказа се, че това е селска къща на гърба на скалите на северния бряг на Молокаи. Имаше красив покрив със сини гледжосани керемиди и широка веранда. Помещенията бяха направени изцяло от дърво. Стените бяха от кедър, таваните — от смърч, вратите — от черешово дърво, а подовете от клен.

Точно зад входната врата имаше препарирана мечка, надигнала се застрашително на задните си крака. До нея имаше дървена статуя на кобра, навита на кълбо, готова да нападне. В устата си като украса държеше златна чашка за саке. Имаше порцеланови вази, гледжосани глинени съдове, лакирани кутии и картини на цъфтящи череши.

Шанк не искаше да яде. Искаше да се върне на летището в Хулехуа и да отлети за дома си. Имаше работа да се върши, гаранция, която трябваше да се спази, но той не можеше да си позволи да обиди своя домакин, затова седна с кръстосани крака на рогозката татами. Гърбът му се вкорави, краката му горяха от болка. Един прислужник внесе саке и чинии с храна, която изглеждаше едновременно мистериозна и опасна. На Шанк му бе достатъчен само миг, за да разбере причината за късната вечеря.

„Аз мразя суши. Коширо знае, че мразя суши. Все едно, ще се жертвам.“

Беше по-добре, отколкото да пожертва малкия си пръст.

Коширо му поясни накратко съдържанието на всяко блюдо, с което започваше храненето — огромни миди, скариди, морски таралеж и змиорка. На Шанк му се струваше, че всичко е току-що изпълзяло от някой канал. След това се заеха с предястието — студена патица с тофу и топло свинско шкембе, приготвено със соя и джинджифил. Шанк едва се бе преборил с желанието си да повърне, когато прислужникът му поднесе висока украсена чаша, над чийто ръб се подаваше перка от риба.

— Хирадзаке — каза Коширо. — Топло саке с печена перка от фугу.

„Печена рибешка опашка! Какво ли ще е следващото? Пържени очи?“

— Фугу? — подозрително попита Шанк. — Никога не съм чувал.

— Това е риба, която увеличава размерите си, като поема вода или въздух. Хирадзаке е предястие към фугусаши, самата риба.

„По дяволите! Защо просто не ме удуши и да се свърши?“

— Чото мате — каза Шанк. — Само за миг, господин Коширо. Чувал съм за тази риба. Убива хора.

— Уверявам ви, че е напълно безвредна. Личният ми главен готвач приготвя ястието. Той е специалист по отстраняване на яйчниците и дроба, където се намира отровата. — Коширо се усмихна, сякаш да имаш такъв готвач бе велико завоевание. — Фугу открай време се смята за голям деликатес в Япония.

Шанк се усмихна насила и вдигна чашата към устните си. Отпи глътка и езикът му мигновено се вцепени.

— Какъв ужас!

— Изтръпването или вцепеняването са в реда на нещата — усмихна се Коширо. — Перката съдържа минимално количество отрова и не е фатално. Не намирате ли, че напитката увеличава нетърпението към това, което ще последва?

„Да, сякаш ти слагат превръзка на очите, докато ротата зарежда пушките си.“

— Яденето на фугу винаги предизвиква особено усещане. По време на официална вечеря се чува нервен смях. Моите гости винаги се шегуват със смъртта. Към удоволствието има насрещно усещане за тревога и несигурност.

„Само за вас, ненормални копелета от Якудза.“

— Отровата е двеста пъти по-силна от кураре — продължаваше Коширо. — Ако имате нещастието да я погълнете, ще колабирате след двадесетина минути. Ще бъдете в пълно съзнание, но дихателната ви система ще блокира и вие ще наблюдавате как умирате от задушаване. — Коширо се усмихна и вдигна своята чаша с перка на ръба. — Да пием за нашия успех.

Шанк обмисляше възможностите си. Ако не изпиеше чашата, щеше да покаже малодушие и нелоялност, една самоубийствена комбинация. Тримата от охраната седяха в съседната стая зад плъзгаща се хартиена врата. Отново нямаше избор.

— И нека се надяваме, че вашият Върховен съд ще бъде по-безпристрастен, отколкото онзи, който преди години разреши да се лишават от свобода и да се наказват с принудителен труд японци с американски произход.

„Онзи съд е имал прекрасна идея.“

— Наздраве — каза Шанк и изпи до дъно чашата си. Перката го удари по носа.

Веднага след това се появи японец в униформата на готвач. Той носеше две плата със сурово, тънко нарязано фугусаши, наредено във формата на цвете, с нарязан лук и репички. Коширо се обърна към него на японски, готвачът издърдори нещо в отговор, поклони се и излезе.

Шанк взе в ръка пръчиците за хранене, поколеба се и Коширо се обади:

— Не мога и да помисля да започна преди госта си.

Ако, можеше да отпусне краката си, Шанк бе сигурен, че ще убие Коширо, като забоде една от пръчиците чак до мозъка му. Разбира се, ако го направеше, пазещите разбойници щяха да направят от самия него суши, но без лук и репички.

— Започвайте — подкани го Коширо. — Обзалагам се, че ще запомните това ядене за цял живот.

„Без значение колко дълъг ще е той.“

Капчици пот избиха по горната устна на Шанк. Той седеше изправен, сухожилията на врата му бяха изпънати. Взе с пръчиците парченце от рибата, потопи го в кафявия сос и го приближи до устата си. Подържа рибата за миг-два върху езика си в очакване на разкъсваща болка.

Коширо бе съвсем наясно с терзанията на Шанк. Взе своите пръчици и започна да се храни.

— Не е ли прекрасно?

Шанк не отговори. Все още тръпнеше, но не се случи нищо. Никаква болка, никакви конвулсии. Сърцето и белите му дробове очевидно бяха наред. Той си отдъхна и се наслади на меката риба. Беше сладка и вкусна и не приличаше на нищо, което бе опитвал до този момент.

„Превъзходна е.“

— Да, много е вкусна. Дяволски по-добра от морски таралеж.

— Сега сте един от нас. — Смехът на Коширо напомняше на пращенето на съчки в огън.

— Вие не се ли притеснявате? — попита Шанк. — Не ви ли се струва, че яденето на тази риба прилича на руска рулетка? Рано или късно… — Шанк направи красноречив жест.

— Нищо подобно — отвърна Коширо. — Казах ви, че за да подейства отровата, са нужни двадесет минути. След като главният готвач приготви рибата, той задължително изяжда няколко парчета. Ако е още жив, ни поднася яденето след двадесет минути.

22.

Живот с Макс

Лайза натисна звънеца на апартамента на Макс. Пред вратата на жилището на покрива на хотел „Четирите сезона“ на Пенсилвания авеню се разнесе мелодия на електронни камбанки. Отвори й един от лакеите на Макс — служещ от финансовия отдел. Той се стараеше да отклони поглед от блестящата й рокля без презрамки — творение на Калвин Клайн.

Великият мъж бе в съседната зала с момчетата от юридическия отдел и отдела за координация. През плъзгащата се врата се чуваше гласът на Макс, който протестираше срещу Федералната администрация по въздухоплаване — копелетата, които се опитвали да го докарат до банкрут и които никога не били поставяли на подобно изпитание други авиокомпании — „Делта“ или „Юнайтед“.

Лайза бе силно напрегната, стомахът й се бе свил на топка. Трябваше да се отпусне, в противен случай Макс щеше да заподозре нещо. По-рано същия ден тя, инструктирана от Грег, бе закупила пълно оборудване от магазина „Аз шпионирам“ в Търговския център „Вирджиния“. Продавачът бе шкембест мъж на средна възраст и бе действително очарован, че й помогна да закрепи жицата, за да прикрие микрофона в сутиена й, а батериите и записващото устройство — на гърба й.

Лайза му каза, че подготвя капан за съпруга й, с цел да докаже, че й изневерява, а той я покани да намине за едно питие…

Батерията се опираше в кожата й и бе студена. Побиваха я тръпки. Отново трептеше, но този път от лоши предчувствия и страх. Опитваше се да си изясни какво чувства към Макс. Неусетно животът й се бе превърнал във войнствено отрицание на миналото й. Каквото и да бе изпитвала към Макс — привличане, доверие, благодарност — всичко бе изпепелено. Омразата, която я завладя, щом научи истината, отстъпи място на нещо друго. Макс бе слаб и корумпиран човек, но тя по-скоро го съжаляваше и не изпитваше злоба към него. Канеше се да му причини болка и да го погуби — това беше категоричното й решение — желание за правосъдие, а не жажда за отмъщение.

Служителят се върна на съвещанието и остави плъзгащата се врата леко отворена. Лайза се промъкна боязливо, погледна вътре и видя Макс през мъглата от цигарен дим. До Макс седеше главният му адвокат — Питър Флахърти. Той и още дузина сътрудници се бяха струпали над купчините документи, подготвени за Федералната администрация по въздухоплаване.

— Първото им обвинение е, че използваме резервни части, закупени на черния пазар — каза Флахърти, висок сивокос мъж в началото на шейсетте.

Макс го бе отмъкнал от една фирма в Маями, където бе получавал високи доходи. Неговата специалност беше умението му да заобикаля правилата на Федералната администрация по въздухоплаване, без да ги нарушава.

— Второто обвинение е, че сме нарушили член четиринадесети, който се отнася до подготовката на летците.

— Това са глупости — изгърмя гласът на Макс.

— Нашата позиция е, че не сме били уведомени за одобрения списък на производителите на частите — каза Флахърти — и че тайванските части са произведени по същите норми и допустими отклонения.

— Да, за авиолиниите на Манджурия — изкикоти се някой.

— Колкото до подготовката на пилотите — продължи сериозно Флахърти, — става дума само за известен безпорядък в системата за съхранение на докладите.

— Да ги погребем в нея — обади се Макс.

„Правилно, много те бива за това. Нали прегледах документите ти.“

— А спорът по поддръжката? — попита Макс.

— Казват, че не сме реагирали на предупреждението за вероятно нарушение, констатирано от внезапните проверки.

— Записките са тук — каза Флахърти. — Утре заедно ще скалъпим отговора.

Лайза пристъпи още по-близо до вратата и огледа мъжете, насядали около масата. Запита се дали някои от документите не са свързани с делото „Лобах“.

„Какво има в папките, които криеш от мен?“

— Нещо друго по дневния ред?

— Другата седмица е изслушването на страните по катастрофата с полет Шестстотин и четиридесет.

— Готов ли си, Пит?

— По дяволите, Макс. Аз мога да напиша решението. — Флахърти заговори бавно и тържествено като съдия от Върховния съд. — След като разгледахме документите, не можахме да открием доказателство за проява на небрежност от страна на „Атлантика“. Трагичната катастрофа е „нещастен случай“ в точния смисъл на думите. Злополука без престъпник, поне пред лицето на съда.

Около масата се разнесе смях.

„Копелета! Ако спечеля гласа на Сам, няма да ви е до смях.“

— Това е музика за ушите ми — обади се някой.

— Добре — каза Макс. — Това ни трябва.

Лайза се отдръпна от вратата към хола. Вездесъщата кошница с плодове стоеше на бара. Прозорецът гледаше към парка — Макс настояваше да може да вижда дърветата. Стените на апартамента бяха покрити с текстилни тапети и украсени с картини, изобразяващи цветя. Имаше писалищна маса в традиционния ранен американски стил и богато тапицирани столове с възглавнички. Това беше дом, различен от домовете на съсипани администратори. Когато Лайза бе по-млада, хотелските апартаменти силно я впечатляваха. Шампанско, черен хайвер и лимузини. Живот с Макс.

„Как можах да падна толкова ниско?“

На масата бяха сложени прибори за двама, а по средата се мъдреше букет жълти рози. Заседанието скоро щеше да приключи и вечерята щеше да бъде донесена от ресторанта на „Сезоните“, където лично главният готвач се занимаваше с поръчката на Макс.

Тя се замисли за всички хотелски апартаменти, в които бе живяла с Макс, за всички късни вечери, сервирани от келнери с бели ръкавици. Бе сигурна, че й предстои последната им вечеря заедно.

Когато Макс й каза, че ще идва в града за разглеждането на делото с Федералното управление, тя го попита дали и Шанк ще присъства, като искрено му заяви, че той я ужасява.

— Той е извън града по работа — отвърна й Макс.

„Да благодарим на Бога!“

— Твоят съдия в отбора ли е? — бе попитал той, преди да затвори телефона.

— Той е капитанът. Намира, че предварителното мнение е погрешно, но ще гласува в полза на решението, с което се отхвърля възможността за проява на небрежност.

— Страхотно! Това е по-добре, отколкото да спечелиш върху основата на технически подробности. Много по-добре е!

Макс искаше да чуе точно тези думи, а освен това те бяха и верни. За момента Сам Труит бе на страната на „Атлантика“, но заслугата не бе нейна. Делото бе насрочено за разглеждане следващия понеделник, а съдиите щяха да гласуват на конференцията си във вторник, точно преди коледната ваканция. Времето летеше и тази нощ бе решаваща.

— Знаех си, че мога да разчитам на теб — бе казал Макс. — Умирам от желание да те видя.

Лайза чу столовете да се отдръпват и рутинната размяна на поздрави. Мъжете излязоха в коридора, а Макс влезе в хола на апартамента. Вратовръзката му бе разхлабена, а самият той изглеждаше измъчен и изтощен.

— Здравей, мила. — Макс се постара гласът му да прозвучи игриво.

— Здравей, Макс.

Той сложи ръка върху голото й рамо и нежно я целуна.

— Прекрасна си! Когато не сме заедно, забравям колко си зашеметяваща.

— А ти никога не си бил така бледен.

Тя си спомни за почивните дни в края на седмицата. Прекарваха ги на яхтата му… мимози сутрин, по обед се приличаха голи на слънце, а вечер се любеха.

— Не прекарващ ли вече уикендите на Оушън Рийф?

— Единственото, което правя напоследък, са опитите да спася компанията. Никакви яхти, никакъв тенис, дяволски малко сън. Последния път, когато бях с жена, беше със Статуята на свободата.

Лайза съзнаваше, че той се преструва на весел.

— Не вървят ли работите у дома?

— У дома — сви рамене той — цари дълбок мраз, но не само защото Джил държи термостата на шестнадесет градуса.

— Научила се е от тебе, Макс! Ти никога не си обичал да се потиш.

— Джил има връзка с личния си треньор — каза той.

— О, Макс! Съжалявам. Но това е поетично правосъдие, нали?

— Да, Джил твърди, че това е моята карма. Моята аура е жълта и мрачна. Жена ми е увлечена по младеж, който носи обици и прилича на Тарзан. Дъщеря ми се лекува от наркомания, а Макс Младши подлизурства. Аз дължа двеста милиона долара на някакъв азиатски убиец. Чудно ли е тогава, че имам нужда от теб? Обичам те, Лайза.

— Макс, моля те.

— Липсваш ми.

— Не можем да върнем онези дни, Макс.

Лайза изрече думите тъжно, сякаш искаше да каже, че биха могли или поне биха могли да опитат. Преследваше го като плячка в слабостта му, примамваше го в един от най-лошите му моменти.

„Съжалявам, Макс. Наистина съжалявам, но постъпвам така, както намирам за правилно.“

Той приближи бара, където в сребърна кофа с лед се изстудяваше бутилка „Дом Периньон“. Макс огледа етикета, както правеше винаги, и извади тапата.

— Спомняш ли си първата ни среща? Първия път, когато се любихме? — Той наля шампанското и вдигна тост. — За нас и за новото начало.

Лайза се намръщи.

— Съжалявам. — Макс изпразни чашата и си наля нова. Лайза едва отпи. — Съжалявам, че бях такъв глупак. Ти си най-важният човек за мен, а аз те загубих. По дяволите! Искам друг шанс.

На вратата се позвъни и двама келнери в униформа внесоха храната. Единият се зае да сервира, а специалистът по вината отпуши бутилка „Хот Брийон“ от 1959 година. Макс специално бе поръчал да я държат в избата при температура петнадесет градуса. Лайза бе едва седемнадесетгодишна, когато Макс се похвали, че е познавач на вината.

След като специалистът по вината извърши рутинния ритуал с бутилката: показа етикета, сръчно извади тапата с тирбушон — ноктите му бяха лакирани — и подаде чашата така, сякаш предава някакво фамилно наследство, Макс помириса виното и отпи. Обяви, че е приятно и студено, с малко повече миризма на кедър, но все пак не прекалено ароматично. Лайза го опита и реши, че е превъзходно.

Изядоха предястието — медальон с риба тон и пушена пикантна сьомга върху жулиен от бял грах и японска морска трева.

— Макс, искам да ми кажеш истината.

— Какво?

— За катастрофата. Какво се е случило в действителност?

Макс изпи виното си и отново напълни чашата си. Лайза не бе довършила своята.

— Ти знаеш истината, Лайза. Някакви луди кубинци са сложили бомба в самолета.

— Защо не са сложили бомба в самолета на кубинските авиолинии?

— Защо питаш мен? Терористите не се славят с логическото си мислене — отвърна Макс.

„Няма да стане. Толкова време не каза истината, защо да го прави сега?“

Тя изчака да поднесат пържен морски костур върху канапе от ориенталски зеленчуци за нея и печен агнешки котлет с индиански подправки за него.

— Не ми ли вярваш, Макс?

— Разбира се, че ти вярвам.

— Тогава защо не ми кажеш истината?

— Лайза, скъпа, казал съм ти я.

Бяха изпили две бутилки вино, като Макс изпи по-голямото количество, когато отново се позвъни. Този път келнерът вкара количка с димящи суфлета „Гран Марние“. Зад него бе специалистът по вината с напитките за десерта. Макс си поръча бренди, а Лайза — само кафе. Привършиха суфлето и Макс доволно измърка.

— Прекрасно е, сочно като теб. — Той занесе напитките до канапето, седна, облегна се и подпря крака на масата за коктейли. Изглеждаше зашеметен.

„Сега или никога. Хайде, Макс…“

— Прочетох доклада на Апелативния съд — каза Лайза. — Макар че ищците не могат да го докажат, знам, че нещо не е наред с поддръжката.

— Лайза, скъпа, нека да не говорим за бизнес.

— Добре, Макс, кажи ми само едно нещо и после можеш да говориш за каквото си искаш. — Тя се приведе към него и го целуна по устните.

— Сочна — повтори той, сякаш младата жена бе суфле. Погледна я с притворените си сънени очи. — Сигурна ли си, че можеш да разчиташ на гласа на онзи човек?

— Подписан и подпечатан.

— Може би не трябваше да действаме така директно, а да заобиколим — въздъхна Макс, — но нямаме избор. Ако влезеш в кухнята на някой ресторант, след това няма да пожелаеш да ядеш храната им. Същото е и със сервизите за поддръжка на самолетите. Ние не сме нито по-добри, нито по-лоши от другите.

— Какво да заобиколим, Макс?

— Няма значение, нали?

„Трябват ми данни, доказателства! Трябва да ги запиша!“

Той простена и затвори очи. Лайза прокара пръсти през косата му. Само след минута Макс щеше да заспи. Беше се надявала, че той, подобно на Джо Дрейтън, ще поиска да изкупи греховете си, като се изповяда. Но чувството за вина не бе прогорило дупка в душата на Макс Уонакър. Той се опитваше да спаси задника си, но не и душата си!

— Хайде да се съблечем и да си легнем. — Той заваляше думите, очите му бяха затворени. — Господи, та ти си невероятна в леглото.

— Добре. — Тя погали бузата му с опакото на ръката си. — Но първо ми кажи, Макс. Можеш да ми вярваш.

„Колкото и аз ти вярвам.“

— Ние престанахме да извършваме някои неща от поддръжката — каза той разсеяно, сякаш ставаше дума за нещо незначително.

Сърцето й спря. „Остави го да говори!“

— Какво значи „престанахме“?

— Ами, извършвахме една малка част, останалото само записвахме. Както теста за износеност на роторния диск.

— Какъв роторен диск, Макс?

Той замълча и се унесе.

— Макс, за какъв роторен диск говориш? — повторно попита Лайза.

— На двигател номер две на Шестстотин и четиридесет, за бога! Самолет сто и две от гордата флота на „Атлантика“. Двигателят му бе на двадесет и четири години, беше навъртял двадесет хиляди цикъла. Ние използвахме тези самолети като впрегатни коне. Тестът за остаряване на метала не беше направен нито през 1994-та година, нито през 1996-а. Нищо чудно, че се е разпаднал от само себе си. Но това не е наша грешка, разбираш ли?

— Чия грешка е тогава? — запита Лайза.

— Производителят открил малко нитроген в разтопения титан, когато преглеждали диска. Поне така каза Джо Дрейтън. Представи си. Имаш чайник, пълен с врящ титан, и там попадат няколко мехурчета нитроген. Нищо не се случва цели двадесет и четири години, после… Бум!

— Ти можеше ли да го откриеш?

— Разбира се! Тестът щеше да го покаже, отчетливо и ясно. Но ние не го направихме. Откъде можехме да знаем, че дяволският диск ще се разкъса? Този диск се беше въртял петдесет хиляди часа без проблеми. — Макс замълча и се замисли. — Също като мен. И аз се въртях петдесет хиляди часа без проблеми. Металът се изхабява и аз избухвам… аз съм просто един разкъсан стар роторен диск.

— Как го е разбрал? — попита Лайза.

— Кой?

— Дрейтън. Как е разбрал какво се е случило?

Макс се изтегна на дивана, а Лайза обви ръце около него. Той положи глава между гърдите й — на сантиметри от скрития микрофон.

— Той намери диска. Или част от него — прошепна Макс.

— Къде е той?

— При рибите. Като Дрейтън. Където ще бъда и аз, ако загубя делото.

— За какво говориш?

— Дрейтън плати на някой си Крекър, за да скрие парчето в една моторница, докато още бе светло. Този човек бил стар особняк, според Джо миришел на счупена костенурка, а лодката му била пълна с кожи на алигатори, ако можеш да си го представиш. Намерили парче от диска с цепнатина от износване на метала. Шанк накарал Дрейтън да го скрие. Джо ужасно се притесняваше, че от мочурището ще изплува и друго парче, но това не стана.

— Търсил ли е изобщо някой?

Макс не отговори. Клепачите му трепнаха и той захърка. Лайза сложи възглавница под главата му, събу му обувките и го зави с одеялото, което намери в шкафа.

Беше го направила! Имаше доказателството! По-рано, когато си представяше този момент, мислеше, че ще триумфира, но като погледна съсипания мъж, който навремето бе за нея център на вселената, не изпита никаква радост от победата си.

Имаше каквото й трябва и можеше вече да си върви. Щеше да пусне записа на Сам Труит. Дори и признанието да не влезеше в досието на Върховния съд, то щеше да се запечата в ума на Сам. Тя добре го познаваше. Той щеше да гласува в полза на ищците. Верността му към справедливостта щеше да надделее над сляпата привързаност към процедурните юридически правила.

След това, когато делото се обърнеше, лентата със записа щеше да бъде приета като доказателство на една от страните. Единственият недостатък в плана й беше, че тя жертваше себе си. Трябваше публично да узакони записа като доказателство. Току-що бе сменила ролята си на адвокат сътрудник с тази на адвокат на ищците. Със сигурност щеше да загуби работата си във Върховния съд.

„Тони би сторил същото за мен.“

Дори с лентата, дори с доказателството за проявена небрежност в поддръжката, тя съзнаваше, че липсва още едно много важно звено. Ищците трябваше да докажат, че неизвършеният преглед на диска е най-вероятната причина за инцидента.

„Ако имах диска…“

Тя се обърна към плъзгащата се врата, която разделяше хола от заседателната зала. Не беше вероятно, но все пак може би там имаше нещо: някой лист хартия в кашоните, някоя папка, която никога не е била показвана, защото е опасна, нещо, което можеше да я приближи с още една стъпка до необходимите доказателства.

Лайза прекара двайсет изнервящи минути, като се ровеше из кутиите. Макс хъркаше на канапето. Тя откри папките с данни за обучението на пилотите, докладите за полетите, за инциденти с вихрушки и турбулентност, програмите за предотвратяване на пожар, но нищо, свързано с катастрофата на полет Шестстотин и четиридесет. Накрая реши, че е безнадеждно.

Прибираше книжата, когато чу подозрителен звук. Тихо щракване, сякаш някой отваря вратата. Последва второ. Допир на метал с метал. Лайза загаси светлината в заседателната зала. През вратата не се чуваше никакъв звук, освен похъркването на Макс. Тя стоеше в тъмното с папка в ръка и не смееше да помръдне. Можеше да е келнерът, влязъл да прибере остатъците от храната. А можеше да е и звук от коридора.

„Господи! Само дано не е…“

Чу стъпки, идващи от фоайето. После — нищо. Килимът заглушаваше звуците. Кой ли беше?

Невидима ръка бутна плъзгащата се врата и се протегна навътре. Включи осветлението. Лайза стоеше пред гневното лице на Тиодор Шейкениън. Той носеше обичайния антрацитносив костюм, китките му стърчаха от ръкавите, които му бяха къси. Имаше нужда да се обръсне, следите от акне бяха обрасли с тридневна брада. Беше кошмар, превърнал се в действителност, и Лайза отчаяно се бореше да запази спокойствие.

— Шибана работа! Знаех си го — каза Шанк. — Щом слязох от самолета, позвъних в апартамента ти. Нямаше те. Знаех, че глупавият Макс е в града, така че къде човек би могъл да открие малката Лайза в понеделник вечерта? Можеше да си в библиотеката. Можеше да си със съдията. По дяволите! Можеше да си на стадиона, но не — моят инстинкт ми подсказа, че ще те намеря тук. — Той подигравателно сви устни. — И така, какво става, Лайза? Ти ли си новата чиновничка?

Тя остави книжата върху масата. Всеки неин орган се бе свил на топка.

— Макс ме помоли да потърся нещо. — Тя се опита да демонстрира спокойствие.

— Обзалагам се, че е така. Той с две ръце не може да намери дори оная си работа.

Бяха разделени от дължината на масата. Вратата към коридора бе недостижима. Лайза се бореше с желанието си да побегне, да излезе в коридора и да изпищи, но той щеше да я хване и да я повлече обратно. Тя реши да се държи твърдо, макар че сърцето й препускаше в див ритъм.

— Не е това, което си мислиш — изрепчи се тя и тръгна право към Шанк с намерението да мине през отворената врата към хола. Краката й трепереха като на новородено жребче.

— Може би. Може би е по-лошо, отколкото си мисля — възрази той.

Тя се насили да го гледа право в очите и се движеше срещу него. Сивите му очи бяха студени като ледник. Щом го приближи, Шанк я сграбчи грубо и отпра дрехата й. Гърдите й се откриха и тя вдигна ръце, за да ги прикрие. Стъписана и паникьосана, Лайза се дръпна назад, но се блъсна в масата.

— Маниак! Остави ме на мира!

Той се протегна към дантеления й сутиен, хвана гърдите й, но тя се отскубна, изскимтя и го настъпи с острия ток на обувката си.

— Шибана кучка! — извика Шанк и застана на един крак.

Макс се събуди и извика нещо неразбираемо.

— Макс! — изкрещя Лайза. — Спри го! Опитва се да ме изнасили.

— Лъжлива кучка!

— Какво става, по дяволите… — попита сънено Макс от вратата.

— Макс, той е луд! — Лайза отново прикри сутиена с двете си ръце. — Иска да…

Лайза усещаше как тялото й трепти като риба, закачена на въдицата. Опитваше се да отпъди ужаса. Трябваше да се измъкне. Ако Шанк намереше микрофона, щеше да я убие с най-голямо удоволствие.

„Макс, нужна ми е помощта ти. Спаси ме!“

— За бога, Шанк, какво правиш? — Макс го гледаше разгневено.

— Тя ровеше из папките за Федералната администрация. Изглежда, че малката принцеса вече работи за някой друг.

— Не! — извика Лайза. — Той лъже.

— Грешиш, Шанк. Лайза ми каза, че имаме гласа на Труит.

— Така ли? А ти какво й каза?

Макс не отговори веднага, очите му се присвиха.

— Нищо. Какво бих могъл…

— И на двама ви не вярвам. — Шанк приближи Лайза, която се опита да се отдръпне. — Трябва да те претърся.

— Претърси себе си. — Тя вдигна разкъсаната дреха, за да се покрие. — Може би ще ти достави удоволствие.

„Господи, помогни ми! Не го оставяй да го открие!“

— Тя е жена с кураж — обърна се Шанк към Макс с беззъбата си усмивка. — Трябва да й покажа това.

И без предупреждение сви юмрук и удари Лайза в корема. Тя се присви.

— Мразя жените с кураж — заяви Шанк със самодоволна усмивка.

— Боже господи! — извика Макс. — Да не си полудял? — Но остана на разстояние от Шанк. — От дете познавам Лайза. Тя никога…

— Ти нищо не знаеш, глупако.

Лайза бе на пода, застанала на ръце и колене. Шанк я хвана под мишниците и я вдигна. Тя залитна, роклята й се отвори до кръста. Гадеше й се. С една ръка Шанк дръпна сутиена надолу.

Показаха се съвършените й гърди и микрофонът, закачен за жичка, която вървеше към гърба й.

— Какво имаме тук?! — По тона на Шанк можеше да се разбере, че той много добре знае за какво става дума.

Тя се беше свила, държеше се за корема и дишаше тежко, като се бореше с болката. Най-големите й страхове се бяха превърнали в действителност. Не можеше нито да каже, нито да направи нещо.

Макс се приближи.

— Какво е това? Това не е… — Лицето му помръкна, очертанията му се размазаха, все едно че беше от восък, разтопен от пламък.

— Точно това е — заяви Шанк. — И аз нямам търпение да го чуя. Макс, омръзна ми да почиствам лайната ти.

Шанк се приведе над Лайза и гневно отлепи микрофона, дръпна жицата и миниатюрното записващо устройство от гърба й. Тя простена от болка при отлепянето на пластира.

— Лайза! — възкликна Макс със сълзи в очите. — Как можа да постъпиш така с мен? След всичко, което съм направил за теб?

Всичко беше свършено. Никога нямаше да излезе от тази стая. Бе направила всичко, за да се пребори с тях, но напразно.

„Тони, съжалявам. Провалих се.“

— Ти уби Тони — викна тя. — Нужни ли са ми други причини? Имам още двеста осемдесет и седем.

— Тони? Кой, по дяволите… — За миг той наистина изглеждаше объркан. — Тони Кингстън?

— Да.

— Та какво общо има той?

— Ами сети се де, Макс. — Лайза бе приклекнала и с две ръце прикриваше гърдите си.

Макс я изгледа невярващо.

— Ти и Кингстън?! Значи с него си била, след като скъсахме? Чукала си се с моя главен пилот, който ме мразеше и в червата?

— Не, Макс. Аз бях влюбена в него. Обичах Тони. Ти беше този, с когото се чуках.

— Тони Кингстън — повтори учудено Макс, сякаш не можеше да приеме истината. — С проклетите си паметни записки този кучи син ми домъкна Федералната администрация.

— Единственото светло петно в цялата история е, че Кингстън падна със самолета. — Шанк навиваше жичката около юмрука си.

— Копеле! — извика Лайза. — Ти си чудовище!

Шанк търкаше с ръка челото си, като че ли искаше да си спомни нещо.

— Значи затова синът на Кингстън беше при теб. Двамата заговорничите срещу нас.

— Не! Той няма нищо общо с това!

— Какъв син? — попита Макс. — Какво става тук?

— Защо не я попиташ как чука съдията? Представи си! Тя е хванала Труит за оная работа и той ще гласува срещу нас.

— Лайза, ти ми каза, че съдията ще гласува в наша полза.

— Така е — каза тя. — Бих искала да не е, но е истина.

— Глупости! — Шанк дръпна жичката и тя се впи в рамото й.

— Не я докосвай! — нареди Макс. Той бе застанал помежду им и коленичи до Лайза. — Кажи ми истината. Как ще гласува съдията?

Лайза избухна в плач, но извърна глава, когато Макс понечи да я успокои. Обви с ръце кръста си и се наведе напред, втренчила поглед в пода. Не желаеше да ги погледне.

— Лайза, кажи ми — меко изрече Макс.

— Казах ти истината. — Лайза хълцаше. — Той е на страната на „Атлантика“ по отношение на проявата на небрежност, както ти казах. Не можах да открия нито едно доказателство, че „Атлантика“ носи отговорността за катастрофата. Бог ми е свидетел, че търсих старателно.

— Аз й вярвам — заяви Макс.

— А аз — не! — Шанк поклати глава и пъхна записващото устройство в джоба си. — Дори и да казва истината, пак имаме проблем. Бих я хвърлил през прозореца, но за да не я свържат с теб, ще трябва да измислим къде да го направим и къде да скрием тялото.

— Какво говориш? Ти не можеш да убиеш Лайза.

— Мога, мога.

— Не бъди глупав. — Лайза за пръв път чуваше Макс да говори с такъв тон на Шанк. — Мислиш, че можеш да убиеш двама от стажантите на Труит и никой няма да се досети? Ако убиеш Лайза, кого мислиш, че ще заподозрат?

Макс се съживяваше и Лайза бе удивена.

„Той се опитва да спаси живота ми.“

— Цялата Федерална администрация ще се нахвърли върху нас — продължи Макс. — Шанк, аз имам документи, които ме свързват с Лайза отпреди десет години. Нашите хора ще бъдат призовани в съда и с нас е свършено.

— Не можем да я пуснем да си отиде. Ще разкаже всичко на шефа си.

— Какво ще му разкаже? Че е работила за „Атлантика Еърлайнс“, но е променила становището си и сега е на противниковата страна? Той незабавно ще я уволни и ще я лиши от адвокатски права — логично изтъкна Макс.

Това вече беше старият Макс или поне подобие на силния мъж, когото Лайза някога познаваше.

— Шанк, ти няма да я нараниш. Няма да го допусна. Ще се обадя в Осака и…

— Млъкни — каза Шанк, но в гласа му нямаше гняв. Бе се примирил и размишляваше.

Шанк знаеше, че Макс има право. Не можеше да убие Лайза. Не и преди да се свърже с Кацушика Коширо. А това би било нова грешка. Има моменти, когато човек се нуждае от груба сила, но и други, когато трябва да действа с финес. В този миг на Шанк му се искаше да затръшне вратата, вместо да си губи времето да я заключва. Ситуацията обаче налагаше да се действа деликатно. Реши да се успокои, да се пребори с естествения си импулс веднага да убие кучката.

— Може би един път и ти имаш право — призна Шанк. — Ако двама от сътрудниците, работещи по един и същи случай, умрат… Но все пак не можем да й позволим да остане в съда. Трябва да я отделим от съдията.

— Аз не съм приключила — дръзко го изгледа Лайза.

Шанк замълча за миг. След това лицето му просветна от някаква мисъл и той злобно се ухили.

— Не е необходимо.

23.

Шпионинът на ищците… проститутката на ответниците

— Сигурно ме мислиш за пълен неудачник. — Макс се тръшна на канапето.

— Не — отвърна Лайза. — Ти си човекът, който спаси живота ми. На два пъти. Преди десет години и тази вечер.

Тя седеше до него и държеше ръката му. Шанк си бе тръгнал преди няколко минути с думите:

— Всяка от вас, влюбени птички, заслужава другата.

Макс изглеждаше унесен в спомени, геройската му постъпка го бе изпълнила със сантименталност.

— Лайза, аз винаги съм те обичал. От първата вечер в Сан Франциско, когато седяхме в колата и наблюдавахме как мъглата се спуска над моста. Не е ли тъжно?

— Не. — По бузите на Лайза се стичаха сълзи. — Прекрасно е и аз знам, че го разбираш.

— Иска ми се да можех да върна стрелките на часовника, не само заради теб, но заради всичко. Оглеждам се и виждам, че моят свят потъва. Чудя се как стигнах дотук. Кога направих първата погрешна стъпка?

Тя бе попаднала в торнадо от чувства. Макс я бе спасил дори и след нейното предателство. Беше му благодарна, но все още бе решена да се бори срещу него. Дори и сега, с болката по кожата, там, откъдето Шанк бе дръпнал записващото устройство, с тъпата болка в коремната област, с незатихналия още страх. Тя не се предаваше.

— Иска ми се да можех да направя нещо за теб, Макс. Ти направи толкова много за мен. Беше ми любовник, учител, приятел, дори баща, за какъвто винаги съм мечтала, но не съм имала. Боя се за теб, Макс. Не искам да ти се случи нищо лошо.

Той се усмихна печално и я целуна по челото.

— Ти ще продължаваш с опитите си да обърнеш хода на процеса, нали?

— Не мога да се предам.

— Не се ли боиш от Шанк?

— Ужасявам се от него.

— Той ще те спре. Шанк не е глупав. Той е брутален, садистичен, жесток… но не е глупав.

— Ще бъде ли всичко наред, Макс?

— Не можеш да имаш всичко, Лайза. Ако успееш, Шанк ще убие и двама ни. Ако не успееш, ще съсипе кариерата ти. Толкова усилия положи, за да стигнеш дотук. Самата ти казваш, че „Атлантика“ ще спечели. Защо не оставиш нещата така?

— Не мога!

Той нежно стисна ръката й и каза:

— Знам.

След това влезе в спалнята и затвори вратата зад себе си.

Лайза отвори уста, но не се чу нито звук. Апартаментът й беше преобърнат с главата надолу. Остана неподвижна до вратата. Не бе в състояние да помръдне. Картините или висяха изкривени, или бяха захвърлени на пода. Върху кухненския под имаше парчета от счупени чинии. В спалнята чекмеджетата бяха извадени, а съдържанието им разпръснато. Най-финото й бельо, сатененият й халат, бодито от черна дантела, бялата копринена блуза — всичко бе на парчета. Чашката на скъсан сутиен се мъдреше върху настолната лампа и напомняше шапчицата, която евреите слагаха по време на молитва или храна. Розови бикини плуваха в тоалетната чиния.

Тя си представяше как Шанк руши апартамента й. Трепереща от гняв и насилена за втори път през тази ужасна нощ, тя изскимтя:

— Не можеш да ме уплашиш. Ще трябва да ме убиеш.

Изведнъж чу нечий глас и застина. Стомахът й се сви, като че ли беше на лодка, подхвърляна от големи вълни.

„Тук има някой.“

Звукът долиташе от втората спалня, която тя бе превърнала в свой кабинет. С разтуптяно сърце тя приближи вратата и се заслуша в мъжкия глас. Говореше толкова тихо, че тя не можеше да различи думите. След това чу неясно мърморене и шепот на жена. Беше налудничаво, но тя чуваше собствения си глас.

„Боже господи!“

Лайза отвори вратата. В тъмната стая работеха телевизорът и видеото. На екрана се виждаха двамата със Сам, голи. Краката й притискаха бедрата му, а той се възбуждаше все повече и повече. Първата им нощ заедно. Обзета от паника, тя включи осветлението. По стените висяха накачени снимки с размери двадесет на двадесет и пет сантиметра. Фотосите представяха сцени от любовната им игра. Вероятно бяха свалени от лентата на видеозаписа. Гневът й пламна като искра. Тя накъса снимките и ги свали от стената.

„Шанк е бил тук, но какво е посланието?“

Тя си припомни събитията от вечерта.

„Не съм приключила“, бе му казала тя.

„Не е необходимо“, бе отговорил той.

И разбра. Надяваше се само да не е много късно.

Констанс Труит отговори на петото позвъняване.

— Госпожо Труит, аз съм Лайза Фримонт. Съжалявам, че ви безпокоя толкова късно, но се налага да разговарям със съдията.

— В единадесет вечерта в понеделник? — Констанс сякаш се забавляваше. — Да не би някоя невинна вещица да е застрашена с екзекуция или пък просто ви липсва гласът на шефа ви?

„Тя е пияна. Господи! Нямам време за това!“

— Случаят е спешен.

— Нима? Чудя се как изобщо са съставили Хартата на свободата без него. Трябва ви помощ, за да напишете някоя остра забележка, която светът очаква с нетърпение, или просто сте сложили на погрешно място гащите си?

С професионален тон, като сподавяше желанието си да удуши Констанс с някоя от хавайските й ленти, Лайза каза:

— Моля ви, госпожо Труит. Може ли да говоря с него?

— Можете, но не е възможно. Аз съм специализирала английски, както знаете. В Бринмауър всички момичета говореха като професор Хенри Хигинс. Колкото до съдията Труит, моят донор на сперматозоиди, той е на стадиона, пие бира и приказва с другите прекалено пораснали момчета. Кажете ми, госпожице Фримонт, отказвате ли се от тестостерона им? Навярно не. Вероятно самата вие разполагате с предостатъчно количество.

— На мача на „Червенокожите“ ли е?

— Да, седи в ложата на сенатора Гордън, както казах и на господина. Високо над шума, далеч от беснеещата тълпа, точно по вкуса на Сам.

— Какъв господин? — От притеснение Лайза губеше контрол над гласа си.

— Азиатец, предполагам. Господин Ханкисана от офиса на сътрудниците. Каза, че му е необходимо да разбере къде е съдията.

— Сигурна ли сте за името?

— Да, скъпа. Той го произнесе буква по буква.

„О, не! Господи!“

Лайза обмисли анаграмата.

„Няма никакъв Ханкисана. Има само Шейкениън!“

Естествено, разстроен от факта, че не може да я убие, Шанк не искаше да я допусне близо до съдията и бе замислил как да я отстрани. Ако не побързаше, щеше да загуби Сам.

Погледна часовника си. Единадесет и десет. Играта щеше да продължи до полунощ, а може би и малко по-дълго. Тя благодари на Кони и затвори. Продължаваше да се пита дали мъжете наистина са от Марс, или от някоя по-далечна планета — например от Уран.

Отново телефонира, този път по клетъчния телефон от таксито, с което пътуваше към новия стадион в Ландовър. Разказа последните новини на Грег, като омаловажи опасността, в която се намираше. Каза му за Дрейтън и за стария пиян Крекър, който управлявал моторница, пълна с алигаторски кожи.

— Трябва да го намериш. Дано си спомни къде е намерил диска. Не е много вероятно, но може би липсващото парче е някъде наблизо.

— Ще го намеря — развълнувано каза Грег. — Ще се върна с него.

„Като че ли е много лесно да намери нещо, което цяла година са търсили стотина души. Славна е наивността на младостта.“

— Внимавай, Грег. — Тя се чувстваше стара и майчински настроена.

След това затвори.

— Неприятно ми е да ви го съобщя, госпожице — обади се шофьорът на таксито, — но играта почти свършва.

Тя му каза да настъпи и че ако премине през няколко червени светофара, бакшишът ще бъде двойно по-голям от обичайното. Шофьорът се съгласи, тя му подаде шепа банкноти и той полетя.

Портиерката я видя да приближава. Лачените й обувки в консервативен стил потропваха по настилката. Набързо се бе преоблякла във вълнено сако и подходящи панталони. Носеше куфарче.

„Изглеждам целенасочена, тържествена и уверена.“

Тя извади картичката, удостоверяваща, че е служител на Върховния съд, и я показа на младата афроамериканка в синя униформа.

— Идвам по работа. Спешно е.

— Тук? Сега? — попита жената.

— Въпросът е на живот и смърт. Моля, посочете ми къде е ложата на сенатор Гордън. Трябва да намеря съдията Труит. Аз съм адвокат, свидетел при изпълнение на смъртни наказания.

Тя наистина носеше молба за отмяна на екзекуцията на един затворник от Тексас. За съжаление на затворника помилването му бе отказано още преди седмица и миналия вторник в полунощ неговият процес, според юридическите термини, бе приключен.

Над тях тълпата шумно изразяваше одобрението си от развоя на играта и говорителят гласовито обяви, че „Червенокожите“ са в десетметровата линия на „Гигантите“.

Жената заговори по радиостанцията. След минута се появи шестдесетгодишен мъж с количка за голф и покани Лайза да се качи.

— Асансьорът е точно вдясно до стълбите. — Той огледа куфарчето й, сякаш бе възможно да съдържа обогатен плутоний. — По-рано работех в администрацията и често носех на президента Никсън комюникетата от Сайгон. Той не ги четеше, докато не свърши играта.

Профучаха до близкия асансьор и оставиха количката за голф. Вратата се отвори и обслужващият асансьора им махна с ръка да влизат. По преносимото радио ги информираха за тъчдаун на „Червенокожите“.

Шанк бе облякъл едно келнерско сако. Ръкавите му бяха къси. Бе използвал детективска значка, за да проникне на стадиона. След това даде на келнера триста долара за сакото и още двеста за идентифициращата карта.

Влезе в служебните помещения, където приготвяха храната, взе един поднос с шоколадови бисквити, гевречета и чиния с плодове и се отправи към ложата на сенатора Гордън, която бе на мецанина.

И така, беше се справил лесно. Бе започнал с позвъняване в дома на съдията Труит, където отговори съпругата му — говореше от разстояние три джина с тоник. Беше виждал снимката й в документите. Бе висока и мършава като повечето представители на висшата класа англосаксонски протестанти. Шанк предпочиташе жени с повече месо по костите.

Каза й, че трябва да съобщи нещо спешно на съдията, и тя му даде исканите сведения. Гласът й звучеше така, сякаш не се вълнуваше дали съпругът й ще се прибере преди да изгрее слънцето.

По пътя към стадиона прослуша касетата със записа на Макс. Нещастен кучи син! Когато всичко приключеше, все едно как, той щеше да умре. Но тази нощ той принадлежеше на Лайза и от тази мисъл Шанк се възбуди много повече, отколкото когато гледаше видеозаписа.

Вратата на асансьора се отвори и Лайза излетя навън. Джим Сакстън, както се беше представил униформеният служител, не се впечатли от спешната ситуация. Той креташе зад Лайза и й показа затворената врата на ложата. Тя нахлу вътре, без да почука. Огледа се и видя десетина души, насядали на две нива. Някои наблюдаваха играта през отворения прозорец, други — на монитори, прикрепени на стената, а трети изобщо не се интересуваха от мача, седяха на бара и пиеха. Сам го нямаше.

— Беше ли тук съдията Труит? — високо попита тя.

Никой не отговори.

Откъм редицата до прозореца някой извика:

— Хей! Удар за „Червенокожите“!

— Това ложата на сенатор Гордън ли е? — извика настоятелно Лайза.

Един възпълен мъж посочи с ръка към бюфета и каза с южняшки акцент:

— Не, мадам. Тук е Американският институт по тютюните. Заповядайте, останете при нас и пийнете нещо.

Тя се обърна и излетя от ложата. Джим Сакстън изглеждаше смутен.

— Господи! — Гласът му прозвуча извинително. — Сенатор Гордън има същата ложа, но в другия край на игрището. Ако погледнете през прозореца, ще я видите. Съжалявам, но се обърках в този нов стадион и така нататък. Когато работех в куриерската служба, никога…

— Кой е най-краткият път дотам?

— Трябва да заобиколим — посочи с ръка Сакстън.

Лайза хукна по коридора, който свързваше високо разположените ложи с общата част. Запалянковците започваха да излизат по рампата. До края на играта оставаха три минути. „Червенокожите“ водеха срещу „Гигантите“ с тридесет и пет на седемнадесет.

— Бихте ли ми донесли пуканки? — попита млад мъж с бяла риза, връзка в бургундовочервено и с тиранти. — И този път и сол, ако обичате.

На Шанк много му се искаше да каже на тази измет къде точно да си завре солта. От горе до долу момчето имаше конгресменски вид.

— Момент, моля. — Шанк се насили да се усмихне угоднически. Остави подноса с шоколадовите бисквити и плодовете и внимателно огледа ложата. Позна сенатора Гордън — демократ от Флорида и спонсор на Труит по време на номинацията му за Върховния съд. Гордън седеше на бара, напълно незаинтересован от играта, и бъбреше с няколко мъже в костюми, които също не се интересуваха какво става на игрището под тях.

Сам Труит седеше на първия ред и следеше играта с бинокъл. Доколкото можеше да прецени Шанк, съдията бе единственият, който се интересуваше как се развива мачът.

— Бисквити, сър? — попита Шанк младото момче, което искаше пуканки.

— Разбира се.

Шанк му подаде подноса с бисквитите, след това бръкна в сакото си и извади кафеникав плик.

— Ще ми направите ли една услуга? Докато отивам за пуканките, бихте ли предали това на съдията Труит? Куриерът току-що го донесе.

— Разбира се — каза момчето. От устата му стърчеше половин бисквита.

То слезе три стъпала надолу до първия ред и подаде плика на Труит. Обърна се, за да посочи мъжа, който му го бе дал, но от него нямаше и следа.

Шанк се върна в коридора и самодоволно се усмихна. Лайза Фримонт бе отстранена. Извади я от играта, без да пролее и капчица кръв! Това бе дяволско предимство в негова полза.

Лайза влетя в ложата. Очите й безумно оглеждаха затвореното пространство. Отначало не го видя. Ето го там, отпред. Бинокълът висеше на врата му. Приличаше на изследовател, който наблюдава птиците. Отвори плика и извади нещо. Тя изкрещя името му, но той не реагира. Напрегнато се взираше в снимките.

Тя го извика отново, но той прехвърляше съдържанието на плика — серия от снимки с размер двадесет на двадесет и пет сантиметра, дубликати на онези, които висяха по стените в кабинета й. А после се обърна и я погледна. Смутен, объркан и наранен.

Тя тръгна по стълбите към мястото му, но той вече се бе изправил и вървеше към нея, стиснал здраво плика в едната си ръка. С другата я задърпа към вратата. Минаха край момчето, което още чакаше за пуканки.

— Сам, толкова съжалявам. Това е моя грешка, нека ти обясня — молеше се Лайза, но той не я слушаше.

Излязоха в коридора. Към изхода се движеха цели тълпи зрители. Сам я бутна да влязат през една врата с надпис „Само за персонала“. Озоваха се в гореща кухня, пълна с обслужващ персонал и димящи фурни.

В гърдите на Сам Труит гореше огън. Първата му мисъл, като видя снимките, беше, че някой от таблоидите е проникнал в апартамента на Лайза. Тези досадници не се спираха пред нищо. Или пък зад това седяха кретените от Фондацията за защита на семейните ценности. Или някой възнамеряваше да го изнудва. Но в това нямаше смисъл. Той нямаше пари. Нямаше много пари.

Едно бе сигурно. Ако снимките попаднеха в ръцете на главния съдия, кариерата му бе застрашена.

„Мога ли да бъда дискредитиран, защото съм изоставил поведението си на монах?“

След това чу Лайза да го вика, обърна се и видя пребледнялото й лице. Изражението й, гласът й, който издаваше обзелото я чувство за вина, го накараха да се досети какво става.

„Сам, толкова съжалявам. Това е моя грешка, нека ти обясня.“

Прозрението го нарани тежко. Снимките бяха направени в нейния апартамент. Тя със сигурност е знаела.

Вратата се отвори и един работник избута хромирана количка с мръсни съдове.

Труит поведе Лайза по-навътре в кухнята и отвори една желязна врата. Озоваха се в хладилно помещение, пълно с хамбургери, подредени върху табли.

— Добре, обяснявай. — Гласът му бе дрезгав и пронизителен.

Лайза не знаеше откъде да започне.

— Сам…

— Какво знаеш за това?

— Това е нещо, от което се срамувам, Сам, но ние можем да се борим. Можем да се борим заедно.

— За какво да се борим? За какво говориш?

— Казано с юридически термини, това беше конспирация…

— А с човешки думи? Какво беше онова между нас двамата?

Тя потрепери — и от ниската температура, и от тревога.

— Толкова много неща имам да ти разказвам. Трябваше да го направя по-рано, но се боях, че няма да ме разбереш.

— Какво да разбера? Говори, да те вземат дяволите!

— Те искаха твоя глас в процеса за „Атлантика“. Бях принудена да те прелъстя, Сам, но аз се промених. Обичам те. Наистина…

— Спала си с мен, за да ме изнудваш. — Устата му пресъхна. Струваше му се, че тялото му е пълно с олово.

— Не! Кълна се, че не знаех за видеото.

— Не си мислела, че ти е необходимо — горчиво каза той. — Ти добре познаваш способностите си. Една хапка от ябълката и получаваш гласа ми, така ли?

— Сам, моля те… — изплака Лайза.

Внезапно Сам Труит се почувства изморен. Огънят в гърдите му бе прегорял. Усещаше тъпа болка в черепа си. Бе намерил най-ценната стока — познанието за себе си, по възможно най-болезнения начин, като се оглеждаше в счупено огледало. Поглеждаше и виждаше един глупак.

„Този шепот в спалнята… Всичко е било лъжа.“

— Аз ти вярвах — каза й той. — Мислех, че те обичам, но дали си била ти? Сигурно съм бил луд. Погрешно съм приел младостта ти за невинност, красотата ти — за чистота. Никога не съм виждал истинската Лайза Фримонт.

— Не съм нито невинна, нито целомъдрена, но съм на справедливата страна в делото.

— Справедлива страна? Ти не трябва да бъдеш на ничия страна. Каква справедливост има да бъдеш агент на група измамни адвокати?

— В началото помагах на „Атлантика“. Те са направили видеозаписа.

Водовъртеж от смущение завъртя главата на Сам.

— „Атлантика“? През последните три седмици ти непрестанно все ме убеждаваше каква пародия би било, ако допуснем обобщено съдийско становище.

— Научих истината. Помагам на ищците.

„Това не може да е истина“ — мислеше си Сам. Неговият адвокат сътрудник, неговата любовница беше своенравен шпионин, който скачаше от едната на другата страна като двоен агент на ФБР.

— Какво стана? Получи ли повече пари за услугите си?

— Сам! Изслушай ме! „Атлантика“ е скрила доказателствата и е корумпирала разследването.

— Не ми пука! Не ми пука за делото. Интересувам се какво стана между нас.

— Сам, моля те, изслушай ме. Цялата защита на „Атлантика“ е измама.

— Нашата връзка е измама! Ти си измама!

— Знам, че си разгневен и наранен. Но те моля да се опиташ да разбереш.

„Не съм само наранен. Аз съм смъртно наранен.“

Чувстваше се като бик, прободен с пиката на тореадор. Кръвта му изтичаше. Бяха го измамили и болката го изпълваше и изгаряше като опустошителен огън.

— Какво има да разбирам? — Очите му бяха пълни със сълзи. — Какъв смисъл има?

— Обичам те, Сам.

Върнаха се в празната ложа. Сам я бе хванал за ръката точно над лакътя, като че ли тя щеше да избяга. Зелената трева отвън блестеше под светлините на прожекторите. Сам си наля водка с лед и се заслуша в историята на живота на Лайза.

Гласът й издаваше страданието й. Започна с баща си, който се бе промъкнал посред нощ в стаята й. Още чуваше дишането му и виждаше оранжевия край на цигарата, усещаше миризмата на дима и на изпития алкохол. Дълги години видеше ли запалена цигара в тъмнината, се парализираше от страх. Разказа му и за „Тайки Клъб“ и Крокет — нейния обидчив приятел — и как се бе появил Макс и я бе спасил.

— Макс не е добър човек, поне по твоите стандарти. Той е слаб и корумпиран, но само той искаше да получавам най-доброто; помогна ми да израсна, макар че това означаваше да го изоставя.

Каза му за Тони Кингстън и сина му Грег, описа му колко я бе съкрушила катастрофата.

— Тони бе първият мъж, когото обичах. Когато загина, бях напълно опустошена.

„Тони. Тя никога не е споменавала Тони, нито неговия син. Нито Макс. Нито «Тайки Клъб». Боже мой, та аз изобщо не я познавам!“

— Не те разбирам. Ако си обичала Тони, защо не обвини Макс след катастрофата?

— Мислех, че Макс е жертва. Мислех, че е загубил всичко заради някакви луди терористи.

Разказа му за Джо Дрейтън и за подправените доклади по поддръжката, за роторния диск, чийто метал бил износен. Накрая му разказа за Шанк и за заплахите му, както и че е убедена, че той е способен на всичко.

— Сигурна съм, че той е убил Джери — прошепна Лайза.

— Какво?! — Труит бе стъписан. — Той е убил Джери Клайн?

Сам допи водката и си наля нова. Замисли се. Джери Клайн бе толкова млад… Труит се чувстваше отговорен за него. Що за животно бе убило този беззащитен младеж?

Главата му се замая, но думите не излизаха от устата му. Труит живееше по законите за добро поведение и очакваше същото и от другите. Навярно беше наивен. Твърде дълго бе живял откъснат от реалния свят. Не можеше дори да си представи, че някой би извършил убийство, за да спечели съдебен процес.

Труит поведе безполезна битка да овладее чувствата си и надигащия се у него гняв. Искаше да удари Лайза, да я нарани така, както тя бе наранила него.

— Да видим дали съм прав. Още преди да достигнеш възрастта, когато имаш правото да гласуваш, ти си била стриптийзьорка, която е убеждавала мъжете да поръчват шампанско. След това си изоставила тази работа и в продължение на десет години си била любовница на изпълнителния директор на „Атлантика“, с изключение на годината, през която си била с пилота, загинал с полет Шестстотин и четиридесет. След това си се върнала при „сладкото татенце“. Единствената ти причина да кандидатстваш за работа във Върховния съд е било желанието ти да корумпираш процеса, поради разбираемите ти задължения към човека, който е подписвал чековете. Нещо като изплащане на заем за образование. След това дойде в дома ми с предложението си. Но аз съм препарирано прасе. Заслепи ме с парче торта, изостри апетита ми с евтиния, но красив вид на твоя…

— Сам, това е непоносимо.

— Никога не прекъсвай съдията, съветнико. — Погледът му бе студен като лед. — Прелъсти ме, за да получиш гласа ми в полза на авиокомпанията, но си се спречкала със „сладкото татенце“ и си започнала нелегална работа в полза на ищците. А сега най-голямото ти желание е да обърнеш съдебния процес в тяхна полза.

— Не! — Лайза изглеждаше наранена. — Това не е вярно! Така, както го казваш, звучи ужасно. Ищците заслужават да победят!

— Но не върху основата на фактите, а благодарение на твоите контакти.

— Каква е разликата?

Труит глухо се изсмя.

— Как е възможно човек, който е завършил с почести право в Станфорд, да задава подобен въпрос?

— Нека правосъдието възтържествува, дори и небесата да се продънят. Не преподаваше ли това в Харвард?

— Това е изопачаване. Аз учех, че не бива да се допуска технически подробности да застрашават правосъдието, но не съм споменавал, че е възможно да се използват незаконни средства, за да се постигне резултат, а съм и съвсем сигурен, че никога не съм предлагал на адвокат сътрудник във Върховния съд да стане двоен агент, като същевременно спи с шефа си.

Тя се отдръпна, сякаш някой я зашлеви.

— Ти си достоен за презрение.

— А ти лъжеш. Или ако използваме методите на кръстосания разпит, да попитаме преди ли си излъгала, или лъжеш сега? На чия страна си в действителност? На чия страна ще бъдеш утре? Трудно е да се предвиди.

— Казвам ти истината, „Атлантика“ е убила онези хора. Записала съм признанието на Макс Уонакър за измама в поддръжката.

Той размаха плика със снимките в лицето й.

— Историята ти щеше да бъде по-достоверна, ако ми я беше казала, преди да видя „златните мигове на Кодак“.

— Щях да ти кажа. Преди изслушването на страните щях да ти кажа всичко.

— Нима? — с недоверие изрече Труит. — А кой говори сега? Шпионката на ищците или проститутката на ответниците?

Сълзи изпълниха очите на Лайза и тя се извърна. Бе загубила всичко. Болеше я сърцето, усещаше се като в празно пространство. Навън бяха загасили прожекторите и тревата изглеждаше сиво-зелена.

— Току-що ти разказах всичко за себе си, за най-болезнените мигове от живота си, и какъв е отговорът ти? — промълви тя с искрена болка.

— Спести ми наранените си чувства, Лайза. Спести ми тържествените си обяснения в любов. — Той отвори плика и извади снимките. — Това не е любов. Не е и нежност. Не е това, което мислех преди. Господи! Мислех те за блестяща, чувствителна и всеотдайна жена, а не за прикрит агент на някаква японска сган или на онзи, който стои зад „Атлантика“.

— Забрави за мен. Опитай се да не приемаш нещата лично. „Атлантика“ се кани да опорочи делото. Те са убили всички онези хора и ако не ги спреш, ще се отърват.

— Това не влиза в задълженията ми. Аз съм съдия. Аз взимам решения върху основата на фактите, а не защото някаква истерична жена с крещящ конфликт на интереси ми казва какво трябва да направя.

— Аз искам само правосъдие.

— Независимо от средствата? Това все още е държава със закони, тук няма мъже и жени.

— Звучи дяволски самодоволно и благочестиво.

— Това е законът — категорично заяви Труит.

— Говориш като инспектор Жавер! Ще прибереш ли в затвора човек, който е откраднал хляб за умиращото си от глад семейство?

— Аз не се срамувам, че живея според правилата. Те са единственото, което имам. Мога да решавам делата само въз основа на фактите, които са пред мен. А в този случай изобщо не мога да ги приложа. Още утре ще се оттегля.

— Не! Не можеш!

„Отстрани ме от живота си, Сам, ако трябва, но не се оттегляй.“

— Нямам избор. Ти незаконно ми предостави информация и аз съм опетнен.

— Страхливец!

— Права си. Страхувам се. Боя се от правосъдието, защото следващия път, когато някой съдия реши да наруши правилата, това няма да съм аз. Ще бъде главният съдия или някой клоун от щатски съд със собствено разбиране за добро и зло.

„Безнадеждно е“ — помисли си тя. Труит не виждаше нищо друго, освен правилата. Не разбираше, че правосъдието има нужда от подкрепа. Не виждаше дори, че тя го обича.

— Върша всичко съгласно предписанията в книгите — меко изрече Сам. Беше се поуспокоил. — Затова имаме книги. Утре сутринта ще изпратя паметна записка на шефа и ще го уведомя, че се оттеглям. — Той се отправи към вратата.

— Не, Сам, моля те!

Гласът й бе умолителен и щом чу името си, произнесено от Лайза, Сам спря.

— Какво?

— Какво ще стане с нас?

— С нас? Не съществува такова нещо. Всичко беше лъжа.

— Тогава какво ще стане с мен?

— Уволнена си.

Водната чаша боровинкова водка й причини главоболие, но не й помогна да заспи. Втората доза бе чай от лайка, от който се изпоти, но и той ни най-малко не я успокои. Бе почистила апартамента, колкото можа, очевидно изпаднала в транс и съсипана от събитията през тази безкрайна нощ. Сега се въртеше в леглото и непрестанно поглеждаше часовника, и чакаше цифрите да се променят от три и петнадесет на три и шестнадесет.

Животът й бе свършен.

Бе загубила Сам, работата си и делото.

От седемнадесетгодишна, когато се отправи на юг от Бодега Бей, не се бе чувствала толкова самотна. През последните седмици, докато бе заета с делото, мислите й бяха винаги за Сам, за двамата.

„Сам… Защо не ти казах какво чувствам? Тази вечер бе късно. Тази вечер ти не ме чуваше.“

Студеният дъжд се лееше като из ведро и блъскаше прозорците на спалнята й. Дочу воя на линейка. Клоните се удряха в зданието, разлюлени от вятъра. Мечтите й бяха мъртви, но фантазията й продължаваше игрите си…

Сам не бе щастлив с Кони. Само за петнадесет минути Лайза бе проумяла колко безплодна е тяхната връзка, бракът ги свързваше не с любов, а по инерция. Сам щеше да се разведе и да се ожени за нея.

Каква двойка само — адвокат по международно право и съдия от Върховния съд.

Една голяма правна фирма от Чикаго имаше офис във Вашингтон. Можеше да се нареди там и да пътува из Европа, да сключва сделки. Международно банково право, телекомуникации, държавни договори. Потенциалните й възможности бяха неизброими, а бъдещето й блестеше като звезда.

„Колко мога да се отдалеча от «Тайки Клъб»?“

Не много. Невъзможно е. Няма го Сам. Няма и фирма с дебели килими, които заглушават стъпките. Колко беше глупава! Като че ли той бе в състояние да зареже жена си и да рискува кариерата си заради нея.

„Съдията и стриптийзьорката“, музикална комедия в три части.

Стрелката се бе приближила до три и двадесет и една. Лайза потъна в облак от отчаяние. Щеше да има късмет, ако не я лишаха от адвокатски права. Взираше се в живот, изпълнен с болка и самота.

„Трябваше да му кажа. Можех да го подготвя. Трябваше… Можех. Аз съм истински неудачник.“

Ядоса се, че се е отдала на самосъжаление, и се замисли за семействата на жертвите, които тревожно очакваха своя ден в съда. Изслушването на страните бе следващия понеделник.

Всичко бе приключило. Шанк беше победил.

Последната седмица тя бе направила дискретно проучване на гласовете, като поразпита другите стажанти в кафенето, в гимнастическия салон и накрая — докато се преобличаха за коледното тържество. И след като изигра своята пародия и пред чалнатия сътрудник на Гуендолин Робинс, преброи гласовете.

Консервативната фракция — главният съдия Уитингтън, Виктор Смол, Уилям Хъбс и елегантният Гуидо Тарази, щеше да потвърди победата на „Атлантика“. Двете съдийки — Гуендолин Робинс и Дебора Каплан, щяха да гласуват против. Умерените — Къртис Бракстън и Пауел Маклеод, още седяха на оградата и изчакваха делото.

Няма значение. С четири сигурни гласа „Атлантика“ печелеше, след като Труит искаше да се оттегли. Дори Бракстън и Маклеод да подкрепяха съдийките, гласовете щяха да станат четири на четири и решението в полза на авиокомпанията щеше да бъде одобрено. Най-вероятно, за да се постигне мнозинство, един от двамата изчакващи щеше да се присъедини към главния съдия. Без Сам Труит, който да подкрепи ищците и да убеди групата на умерените, процесът щеше да приключи. Сам Труит бе решаващият глас. Той беше най-важната фигура, а тя го бе загубила… бе загубила всичко!

Навън се затръшна вратата на кола. В апартамента беше топло и задушно. Мислите й препускаха. Какво щеше да прави на следващия ден?

Което фактически беше вече този ден. Ще отиде рано в Съда, ще разчисти бюрото си, ще прибере плаката с Тасмания, ще се прибере у дома и ще опакова всичко останало. Ще тръгне на запад, може би ще се върне в Калифорния. А после?

Чу шум. Някой драскаше по бравата. След това чу изщракване като при затваряне на врата.

„Не! Това не може да бъде! Не!“

Шанк бе победил. Какво още искаше? Лайза лежеше между чаршафите гола и парализирана от страх.

Може би грешеше. Понякога от коридора се чуваха шумове, които…

Чу стъпки по плочките.

Седна в леглото. Трябваше й оръжие, но не разполагаше с нищо по-смъртоносно от пухената си възглавница. Протегна се към телефона и започна да набира девет-едно-едно. Вратата на спалнята се отвори.

— Лайза — прошепна той.

„Велики боже!“

— Будна ли си?

— Сам! Какво правиш тук?

— Съжалявам. — Той приближи леглото.

За момент й се стори, че е заспала и сънува жесток сън. Седна и придърпа чаршафа към себе си, макар че никога преди не се бе срамувала от него. Той ли бе наистина, или неговият призрак?

Труит приседна на ръба на леглото и я взе в прегръдките си. Тя се разплака, тялото й се разтърсваше от ридания. Хълцаше така силно, че не чуваше какво й шепне Сам.

— Мислех само за себе си — каза той. — Мислех за моята кариера, за моя живот и за моите принципи. Трябваше ми време, за да осъзная колко много си рискувала за това, в което вярваш. Каквото и да те застрашава, няма да си сама. Аз ще бъда до теб.

— Ще бъдеш ли? — не вярваше тя.

— Нямам избор. И аз те обичам.

Любиха се с настървение, обзети от страст и силни чувства. Само преди час тя мислеше, че никога вече няма да го види. Само допреди миг мислеше, че ще я убият.

А сега това… Широките му рамене, добре очертаният гръден кош, пясъчните косъмчета, които покриваха корема му до онова, което се бе превърнало в меч и търсеше път към нея. Тя го целуна и приплъзна езика му в устата си, хвана го със зъбите си и го стисна. Ръцете му покриваха главата й и тя не можеше да помръдне — затворничка в неговото желание. Беше любов, примесена със страх и гняв, която правеше да изглеждат нищожни всички други чувства, освен изгарящата страст.

Той я хвана за косата и силно я дръпна, като същевременно измъкна езика си от устата й. Целуна я. Зъбите им се докоснаха. Лайза едва дишаше.

Беше влажна от желание, изгладняла от страст и копнееща да го поеме в себе си. Ръцете му бяха върху тялото й. Той плъзгаше езика си надолу до корема й. Зърната на гърдите й горяха, а долу пулсираше с гореща влага. Тя надигна бедра, копнееща да го посрещне.

Сам се бе подпрял на ръце, надвесен над нея. Тя се разтвори за него и той се плъзна в тялото й. Започна да се забива напред, телата им се удряха в яростен ритъм, сякаш и те съзнаваха, че любовта им е застрашена. Светът бе като назъбен планински връх, а връзката им — толкова крехка, че можеха да я загубят. Само при едно подхлъзване можеха да загубят и живота си!

Щом той свърши, тя простена, но не прекрати яростните си движения, като го придърпваше все по-навътре, обзета от желание да достигне до утробата й. Бе отметнала глава назад и бе обвила с крака кръста му. Той шумно си пое дъх и извика името й. Отново и отново експлодираше в нея. Лежаха, потънали в пот, и щом Лайза заплака, той изсуши с целувки сълзите й.

Втория път се любиха бавно и нежно, потънали с наслада в прегръдките си. С целувките и милувките сключваха мълчалив пакт за конспирация.

След това заспаха. Измачканите чаршафи и одеяла бяха захвърлени накуп в един ъгъл на спалнята, а телата им бяха преплетени като клонки на лоза.

24.

Окото на алигатора

Сутринта Сам Труит премисляше събитията от последните дванадесет часа — секунда време, което промени живота му завинаги.

„Какво направих? Докъде ще ме доведе това?“

Не знаеше. Не бе характерно за него, но той съзнаваше, че е постъпил така от обич. Сам Труит бе човек на книгите и думите, на възвишените идеали. Водеше живот, направляван от логиката и разума, а сега — да вървят по дяволите клишетата! — следваше сърцето си.

Сутринта в кабинета си бе премислил отново всичко, стъпка по стъпка. Часове по-рано, със снимките в ръце, се бе почувствал предаден. Напусна стадиона и се отправи към дома си, където седна и се замисли. Беше се борил срещу чувствата си. Мислено раздели с черта страницата в тефтера си и се зае да анализира. От лявата страна бяха дебитите: Лайза го бе лъгала, бе постъпила неетично, дори престъпно. В дясната страна имаше само един кредит: той беше луд по нея, което само увеличаваше страданието му от загубата. Освен това беше и бесен, че го е измамила.

„Ами страстта й? Нали почувствах как пламтеше. Това не бе преструвка.“

Бе по-истинско от всичко, което бе изпитвал. И там, на стадиона, не му ли каза, че го обича?

„Да я вземат дяволите. И аз я обичам.“

Щом призна истината пред себе си, му олекна. На едното блюдо на везните на Темида постави любовта им, а на другото — неетичното поведение на Лайза. Любовта натежа.

„Колко тежи? Любовта е четиристотинкилограмова горила.“

Малко преди три след полунощ той пъхна глава в спалнята. Кони спеше дълбоко в средата на леглото. Беше ходила на гинеколог, но както обикновено не му каза нищо, когато говориха по телефона. Той леко я потупа и когато тя се обърна, й каза, че отива в съда.

— Определен съм за свидетел на смъртно наказание — излъга той. Какво можеше да й каже?!

„Искам да отида при жената, която обичам. Готов съм да рискувам всичко заради нея.“

— Знам — измърмори Кони. — Търсиха те по телефона.

Приведе се, за да я целуне, но размисли и тръгна към вратата.

— Изпържи копелето — каза Кони, обърна се и отново заспа.

Труит отиде в апартамента на Лайза, където се любиха невъздържано, а после — бавно и нежно. Прибра се у дома преди разсъмване и взе набързо един душ.

Слънцето грееше над Тасмания. Поне така се виждаше на плаката, окачен над бюрото на Лайза. Тя си тананикаше песента на Ванеса Уилямс „Запази най-хубавото за накрая“. Чувстваше се глупаво… беше влюбена.

Преди да си тръгне, Сам я накара да му разкаже всичко отново. Тя започна с Макс и „Тайки Клъб“ и завърши с Грег, който се бе отправил към Евърглейдс. Сам седеше обут с боксерките си, слушаше, кимаше и размишляваше.

— Една писмена клетвена декларация от Дрейтън би могла да промени решението — каза той, след като Лайза завърши разказа си. — За да се спечели процесът, не е достатъчна проверката на диска с просто око. На ищците им е нужно заключение от металургически тест. Трябва да се намери и липсващото парче.

— Грег го търси, но задачата изглежда неизпълнима.

— Дай ми доказателства, Лайза, дай ми нещо, което да мога да видя и да пипна, и аз ще ти осигуря пет гласа.

— Пет гласа могат да направят чудеса — усмихна се младата жена.

— Съдията Брентън е бил прав за това. — Сам също знаеше този класически цитат по отношение на съда.

— Дори и Грег да намери нещо, то не е включено в докладите по делото. Как можеш да накараш колегите си да се позовават на доказателство, което няма номер на страницата и печат?

— Не подценявай способността ми да убеждавам — каза Труит.

— Няма. — Тя леко го целуна по устните.

Сега Лайза седеше в кабинета си под плаката на Тасмания. Беше девет и петдесет и пет. Сам трябваше да тръгва за заседанието от десет часа. Лайза трескаво обмисляше възможностите. Сам бе на нейна страна и й вярваше. Отново имаше надежда.

Действителността я притискаше. Представи си как Грег шляпа през голямото мочурище. На обречена мисия ли го беше изпратила? Как щеше да намери скъпоценното парче — ключът за вратата към правосъдието?

Грег Кингстън се взираше в застрашително присвитото око. Алигаторът от Мисисипи не биваше да се бърка с крокодил по думите на екскурзовода — момче с конска опашка от Микосуки, което носеше типичния за племето му жакет на разноцветни райета. Грег бе паркирал взетата под наем кола и побърза да се присъедини към група туристи в Микосуки Вилидж — селище от прашна колекция колиби с покриви от палмови листа, разположено в края на Евърглейдс, на около шестдесет километра от Маями.

Грег търсеше собственика на моторницата, миризливия Крекър, който преди три години бе превел Дрейтън през водораслите в изпълнената с мирис на изгоряла плът и самолетно гориво утрин. По време на полета от Маями, а и докато пътуваше на запад към Тамиами Трейл, Грег си представяше онзи ужасен ден. Виждаше как Дрейтън намира парчето от диска, опитваше се да си представи как се е чувствал, хванал в ръка доказателството за собствената си непочтеност. Смачка няколко комара, кацнали върху ушите му, и се заслуша в обясненията на отегчения екскурзовод. От една от колибите се носеше острата миризма на печено.

— Алигаторите имат широка и закръглена муцуна. — Младежът посочи припичащото се на слънце в калта на канала триметрово животно. — Главата на крокодила се стеснява в тънка муцуна.

Грег вече бе пътувал половин ден с моторница из Евърглейдс, шапката на „Гигантите“ бе отвяна от перката на двигателя и пилотът на моторницата я извади с въдица от струпаните в мочурището водни лилии. Грег се преструваше, че изучава птиците и флората, но при всяка възможност питаше рибарите, продавача на стръв, собственика на моторницата, всеки, който имаше вид на местен човек, къде би могъл да намери пияния Крекър, който бе взел на борда на лодката си Джо Дрейтън в деня след катастрофата на „Атлантика“. Всички си спомняха за катастрофата — та кой би могъл да я забрави?! Но никой не разпозна Джо Дрейтън по снимката, която им показваше. Никой не знаеше кой го е водил из мочурището.

Как можеха да запомнят? След катастрофата бе настъпил същински хаос от хеликоптери, полицейски коли и линейки.

Телевизионните камери били навсякъде.

— Пазете се от алигаторите и крокодилите — наставляваше екскурзоводът, нещо, което според Грег бе пределно ясно. — Те ядат костенурки, риби и птици, но обичат и филе от хомо сапиенс.

Неколцина загорели от слънцето туристи, които стояха върху дъсчената пътека на брега, се изкискаха. Леко движение привлече вниманието на Грег и той засенчи с ръка очите си, за да ги предпази от слънцето на Флорида. По пътеката се плъзгаше змия — на няколко метра от дремещия алигатор и вън от полезрението му.

— Котънмаут — посочи я екскурзоводът. — Много отровна.

Внезапно, без да помръдне главата си, алигаторът шибна с опашка змията и я запрати в тревата, далеч от водата, само на няколко крачки от туристите, които инстинктивно отстъпиха назад. Алигаторът се хвърли напред, зашемети змията и я нагълта. Тесните му очи бяха втренчени в туристите, които побързаха да се отдалечат от пътеката.

По-късно Грег яде пържен индиански хляб и печени жабешки бутчета в ресторанта на селището. След това влезе в смесения магазин — мръсно място, пълно с гумени алигатори, миниатюрни портокалови дръвчета, индиански барабани и лули на мира от Хондурас, произведени в Тайван. Приближи мъжа зад щанда. Върху една пластмасова табела бе изписано: „Обслужва ви Джим Тайгър“.

Тайгър бе облечен с фланелка на „Делфините“ от Маями, мръсни дънки и прашни каубойски ботуши. Беше едър, с дебел врат и кисела физиономия. Дългата му черна коса стигаше почти до раменете, а по пръстите си имаше няколко сребърни пръстена. Нефритени гривни красяха китките му. Пушеше и нареждаше на купчини кренвирши в целофанови опаковки.

— Търся един човек. — Грег извади снимката на Джо Дрейтън и в знак на уважение свали шапката си. — Тук ли бяхте преди три години?

— Тук съм бил през целия си шибан живот.

— Този човек е наел моторница на сутринта след самолетната катастрофа. Собственикът е местен човек, Крекър — пияница на около шестдесет години, който има нужда от една хубава баня. Него търся.

Тайгър се разсмя и издиша облак цигарен дим.

— Това не е особеност. Същото може да се каже за всеки бял човек наоколо. — От цигарата падна пепел. — Господи, какъв ден беше! Много хора, много лодки. Братовчед ми даде лодката си под наем на хората от Седми канал, можете ли да си представите? Обещаха по две хиляди на ден. Можеше да изкара и по пет хиляди. Е, ако индианците бяха умни, щяха да живеят в Палм Бийч, а белите щяха да си стоят тук с алигаторите.

— Значи не знаете кой може да е бил?

— Тези хора нямат имена или поне не ги казват. Нямат телефони, нито номера на социалните си осигуровки. Живеят нагоре в колибите, ловят риба и залагат капани. До Трейл слизат само за газ и провизии.

По бетонния под пробяга хлебарка и изчезна под една поставка, върху която бяха наредени чипс и сланина.

— Благодаря все пак — каза Грег.

— Ще поразпитам наоколо. — Тайгър смачка фаса с тока на ботуша си.

— Благодаря.

— Ако се завъртите наоколо, искам да ви кажа, че съм много добър водач за риболов.

— Тук съм по работа — поклати глава Грег.

— Къде мога да ви намеря, ако науча нещо?

— В хотел „Холидей Ин“ в Евърглейдс Сити. Името ми е Кингстън.

— По-добре да го запиша.

Грег отново му благодари и излезе. Камбанката зад него звънна. Тайгър приближи прозореца и го проследи, докато се качваше на наетия форд ескорт. Изчака го да потегли към магистралата, после се върна зад щанда. Отвори портфейла си и извади една визитна картичка. Имаше я от три години. Беше смачкана и избеляла. Набра телефона. Отговори му женски глас:

— „Атлантика Еърлайнс“. С кого да ви свържа?

— Искам да говоря с господин Шейкениън.

25.

Бог сред руините

Сам Труит помогна на Гуендолин Робинс да облече черната тога, преди да сложи своята. До началото на малката церемония — преминаването през кадифената завеса, която делеше съблекалнята от съдебната зала, оставаха само няколко минути. В един миг голямата махагонова маса бе празна, а в следващия деветимата съдии нахлуваха и заемаха местата си, а разсилният през това време припяваше: „Станете, съдът влиза!“.

— Благодаря ти, Сам. — Гуендолин Робинс направи лек реверанс. — Поне Югът все още произвежда джентълмени.

— Той ви се подмазва — каза Къртис Бракстън. — Иска да спечели гласа ви за делото по облагане на благотворителните тръстове.

— Не, не е така — възрази Гуен. — Сам не е прочел дори досието. Не е достатъчно пикантно за него.

— Защо се заяждате с мен?

— Завземай територията, Младши — изсмя се Бракстън.

Труит се усмихна.

— Може би ще мога да поговоря с някой, който се оттегля. Така в групата ще се появи нов човек.

— Чудя се кого иска да прати да пасе зелена трева — намигна Гуен.

— Не знам — отвърна Бракстън. — Но като стана дума за трева, се сещам, че не виждам Негова Светлост.

Труит се огледа. Петимата съдии навличаха тогите си и приказваха за резултатите от голфа, за внуците, за всичко, освен за делата, които предстоеше да изслушат. Къде ли беше шефът, най-голямата и най-черната тога с четири златни нашивки, който приличаше на помпозния магистрат от мюзикъла на Гилбърт и Съливан?

Оставаше миг преди да удари звънецът, оповестяващ началото на сесията, когато „деветте скорпиона“ щяха магически да се появят във величествената съдебна зала, готови да раздават правосъдие. Те никога не закъсняваха.

В този момент вратата на съблекалнята се отвори и главният съдия Уитингтън пристъпи вътре с изправен гръб и вирната брадичка. Бузите му пламтяха, бялата му грива се вееше като на величествен владетел. Бе божествен като Зевс. Съдията бе изменил на традицията и не беше сам. В светилището го придружаваха двама души от охраната на съда с вратовръзки и сини спортни сака и двама униформени полицаи. Съдиите спряха да бъбрят и застинаха.

Труит инстинктивно усещаше, че неприятностите приближават.

— О, небеса! — Виктор Смол бе раздразнен от проникването на чужди лица в светилището. — Това е безпрецедентно, шефе.

— Така е, Вик. — Шефът очевидно изпитваше удоволствие да бъде в центъра на вниманието. — Живеем в опасни времена, а опасните времена изискват решителни и радикални мерки.

— Или сме пред артилерийско нападение, или ягодите са изчезнали от килера на шефа. — Гуендолин Робинс смушка Къртис Бракстън в ребрата.

Уитингтън се обърна към Труит извънредно официално:

— Съдия Труит, налага се да ме придружите до кабинета ми.

— Какво? Сега? Какво има?

— Нещо, което може да порази съда право в сърцето. Моля, свалете тогата си и елате с мен. — Той кимна на ескорта си, сякаш им даваше знак да се подготвят да сломят всяка съпротива. Полицаите и хората от охраната се бяха втренчили във върховете на обувките си.

— Какво има, по дяволите? — настояваше Труит. — Престанете да театралничите.

— Съдия Труит, ще ви обясня всичко в кабинета си — продължи все така официално Уитингтън. — Повярвайте ми, аз защитавам интересите ви като не говоря тук. Тръгвате ли?

„Или какво? Ще ме подкараш с пушка? Би ли съобщил някой на шефа, че не работя за него?“

Труит свали тогата си. Чувстваше се като шериф, който връща пистолета и значката си. С усещането за обреченост, той мълчаливо последва шефа до кабинета му.

— Къде ги намерихте? — гневно попита Сам, като гледаше снимките с размер двадесет на двадесет и пет сантиметра, подредени върху бюрото на главния съдия. Стаята бе обзаведена с антични мебели от колониалния период и дилетантски каубойски скулптори на Фредерик Ремингтън, но в момента Труит бе прекалено разсеян, за да се загледа в тях. Гледаше как шефът му съзерцава „Най-доброто от чукането на Сам и Лайза“.

— Значи признавате, че вие сте мъжът на снимките?

— Разбира се, че съм аз — избоботи Труит и лицето му почервеня. Бе притеснен от това, което щеше да последва. Без съмнение главният съдия бе очарован да го спипа със свалени гащи.

„Какво ли знае това говедо?“

Уитингтън бе сложил ръце зад гърба си и крачеше пред библиотечния шкаф, принадлежал някога на Ейбрахам Линкълн. Накрая спря пред прозореца. Навън прехвърчаше сняг.

— А младата жена — Уитингтън се загледа в Капитолия, — младата жена, която е гола като сойка, е сътрудничката ви Лайза Фримонт, нали?

„Господи! Запомнил ли е всичко? Дали винаги говори по този начин?“

— Да, това е Лайза.

— Снимките монтаж ли са? Променени ли са по някакъв начин?

Труит ги разгледа. Чувстваше се като свидетел пред съдебно жури. Ето, на тази бе легнал по гръб, а Лайза го бе обкрачила, с отворена уста, очевидно изпаднала в екстаз. Ето го отново, този път върху нея. Краката й бяха увити около кръста му. На трета снимка лицето му бе в сянка, защото го бе заровил между краката й. Смущението му премина в чувство за унижение. На последната снимка се виждаше ерекцията му, насочена съм камерата.

— Не, нищо не е променено, макар че някои неща са преувеличени. Добра работа. Използвали са широкоъгълни лещи.

— Забавно ли ти е, Сам? — Шефът се приближи и се надвеси над него.

— Не, намирам го за унизително, уронващо човешкото достойнство и смятам, че не е ваша работа.

— Ще видим. Ще потвърдите ли, че всички снимки са истински и точно представят онова, които изобразяват — че вие и вашата сътрудничка имате сексуална връзка?

„Той подготвя свидетелските си показания за делото по обвинението ми: Тогава помолих съдията Труит да удостовери автентичността на снимките…“

— Вижте, шефе. Това са лични проблеми и нямат нищо общо със съда.

— Ще се разбере. Предупредих те, Сам. Имаш превъзходен ум, но какво добро може да се получи, ако разсъждаваш с оная си работа?

— Не сте прав. Вие не разбирате.

— Разбирам, че ако се разчуе, ще опозориш съда. Ами какво ще стане, ако момичето те обвини в сексуално насилие? Всеки ден говорим за правата на служителите, а един от братството се възползва в офиса си от млада жена.

— Не е така. А и тя няма да ме даде под съд.

Главният съдия седна зад бюрото си.

— Ами ако е като онази Антия Хил, малката мръсница? Аз само се опитвам да защитя и теб, и моя съд.

— Съжалявам, че ви прекъсвам, шефе, но това не е вашият съд.

— Имаш проблеми с авторитета си, Сам, съзнаваш ли го?

Труит имаше желание да скъса снимките и да ги натъпче в гърлото му.

— Имам право да разбера откъде имате снимките.

— Бяха доставени анонимно заедно с това. — Уитингтън му подаде един лист. Върху него бяха направени фотокопия на снимка на Лайза Фримонт и на едър мъж в пилотска униформа. Под снимките бе напечатано: „Ако съдията на любовта не ви каже кой е летецът, ще го сторя аз“. Бе подписано „От грижовен приятел“.

„Глупости! Съвсем сигурно е, че не е мой приятел, нито някой от съда.“

„Аз съм унищожен“ — помисли си Труит. Светът му се срутваше. Бе подценил противника — фатална грешка на футболното игрище, в съда или на улицата. Лайза му бе казала, че Шанк е главорез, вероятно и социопат. Труит не подозираше, че притежава и хитростта на Макиавели.

Шанк и Уонакър бяха разчитали, че той ще уволни Лайза. Като не го бе направил, бяха тръгнали след него. Просто го бяха заковали. Вече не ставаше дума за отношенията му със сътрудничката, които може би този дърт пръч би простил след строга лекция за морала и жената, която сама се навира между шамарите. Ставаше дума за конфликт на интересите в едно висящо дело.

— Кой е мъжът, Сам?

— Никога не съм го виждал, но предполагам, че е Тони Кингстън, пилот на „Атлантика“, който е загинал при катастрофата над Евърглейдс.

— Какво общо има това? Каква е връзката със сътрудничката ти?

„Бих могъл да излъжа, но е възможно вече да знае. Може би има втори плик със снимки на Лайза и Кингстън.“

Добрият адвокат трябва винаги да знае фактите, но Труит не ги знаеше. Реши да се придържа към истината.

— Тони Кингстън е бил любовник на Лайза Фримонт.

— Господи! Ти знаеше ли?

— Доскоро — не.

— След като си разбрал за конфликта на интересите, мога ли да предположа, че си издигнал Китайската стена между нея и документите за процеса?

— Не. Тя вече бе написала доклада.

— Не го ли унищожи? Не възложи ли на другия си сътрудник да го направи отново?

— Не.

Уитингтън размишляваше над опасните факти. Отвори една кутия от кедрово дърво и извади лула, направена от корен на изтравниче. Натъпка я с тютюн, който имаше аромат на череши и я пъхна между зъбите си, без да я пали. В стаята не се чуваше нищо друго, освен тиктакането на дядовия му часовник, който стоеше като на стража в един от ъглите.

— До второ нареждане си вън от съдебната зала — заяви Уитингтън.

— Нямате право да ме отстранявате.

— Така е, но аз не те отстранявам. Ти доброволно ще се оттеглиш. Ще изтъкнеш някакъв медицински проблем — стрес, свръхнатоварване, херпес… Веднага ще уволниш Фримонт и ще възложиш доклада на другия адвокат.

— Няма да го направя. Няма да позволя да ме изхвърлите.

— Помисли за последиците, ако се разчуе.

— Няма да се стигне дотам. — Труит се ненавиждаше, че се унижава пред главния съдия като го умолява.

— Поставяш се над правилата, Сам. Опитваш се да бъдеш бог.

Горчивата истина беше, че Уитингтън имаше право. Труит бе високомерен и се обожествяваше.

— Човек е бог сред руините — меко изрече Сам.

Шефът смръщи чело, а след това се разсмя.

— Ралф Уолдо Емерсън. Не се учудвам на постъпките ти, щом вярваш в „трансценденталната свобода на леглото“.

— Не! Винаги съм се считал обвързан с ограниченията на закона. Но сега мисля, че Емерсън е бил прав. Човек трябва да следва и наставленията на сърцето си.

— Анархия! — Главният съдия поклати глава като раздразнен учител, който разговаря със спорещ ученик. — Сам, нужен ми е отговорът ти. Ако настояваш да останеш в съдебната зала, ще бъда принуден да предприема някакви действия. Аз съм откровен човек, затова ще ти кажа как аз виждам нещата. Или ще се съгласиш да бъдеш отстранен до следващата сесия, когато ще преоценим положението ти, или ще ида до Капитолия и ще поговоря с двама-трима сенатори и утре сутринта документите за дискредитацията ти ще бъдат готови.

„Кучи син! Отдавна чакаш този момент.“

— Правете каквото искате, шефе. Ще се боря с вас на всяка крачка.

— Знаех, че ще реагираш така. По дяволите, Сам, фактът, че си играл футбол като си гледал между краката си, не е повод да залепиш главата си на задника си. Ако не те интересува, че съсипваш кариерата си, помисли какво причиняваш на съпругата си, помисли как ще се почувстват сенаторът и госпожа Парам. Помисли за президента, който застана на твоя страна по време на утвърждаването ти.

Труит кипеше от гняв. Главният съдия успешно го манипулираше. Сам се опитваше да овладее чувствата си. Вбесяваше го мисълта, че старият лешояд го пропъжда от съда. Ако все пак решеше да отстъпи, би могъл да пренареди силите си и да премине в контраатака. Да, ще заживее за този ден.

— Бях в силен стрес — отстъпи Труит.

— Добре. Знаех, че ще размислиш. Твърде умен си, за да не го направиш. Средствата за масова информация могат да направят големи пакости. Аз ще подготвя изявлението за тях. Можеш да наминеш през „Уолтър Рийд“ и да накараш някой лекар да потвърди, че имаш нужда от почивка, нещо от този род. Замини някъде, на някое топло място.

— Мога да направя това. Във Флорида е прекрасно по това време на годината.

Един от охраната на съда запечата офиса на Лайза с жълта лепенка, която се използваше за обозначение на мястото на криминално престъпление, и я съпроводи до дома й. Не й позволи да вземе нито една папка, нито един лист дори, а когато тя се пита да свали плаката на Тасмания, той твърдо я спря.

— Имам нареждане. Нищо не може да се изнася.

Лайза се чувстваше като престъпник. Бе изпълнена със срам и потънала в море от чувство за вина.

„Съжалявам, Сам. Господи, не им позволявай да го унищожат!“

Когато влезе в жилището си, телефонът звънеше.

— Сам, толкова съжалявам — промълви Лайза, щом чу гласа му. — Всичко стана по моя вина. Не трябваше да те забърквам.

— Всичко е наред.

— Не, не е! За мен няма значение, но ти през целия си живот си се трудил, за да стигнеш дотук, а аз унищожих всичко. Всичко превърнах в руини.

— Още нищо не е приключило — заяви той с мрачно спокойствие. — Дори до известна степен е разтоварващо. Сега съм далеч от мраморните стени и бронзовите статуи. Отново мога да се държа като човек, а не като полубожество. Време е да сваля тогата и отново да обуя шпайковете.

Отначало Лайза реши, че той говори така, за да я успокои, но не беше вярно. Той не прикриваше чувствата си. Бе решителен, силен и целенасочен, солиден като Тони. Ако съществуваше проблем, той бе човекът, който щеше да го реши.

— Имаш ли някакво средство против комари?

— Какво?

— Там, където отиваме, ще ни потрябва.

— Евърглейдс? — попита тя, след като осмисли думите му.

— Твоят млад приятел не познава територията, нито хората, както ги познавам аз. Ще му помогнем. Господи! Та аз направих първата си лодка, когато бях на шестнадесет. А като дете обикалях и изучавах вътрешните острови.

„О, Сам, мили Сам! Скаутът иска да прокара пътека между дърветата.“

— Сам, сигурен ли си, че искаш да…

— До петнадесет минути ще бъда при теб. Приготви си чантата. Дънки, маратонки, яке и средство против комари, ако имаш подръка.

Лайза не можеше да повярва. Само преди седмица той щеше да затвори очи пред всяко доказателство, което не е официално подпечатано, прошнуровано и надлежно класирано. Тя го беше променила.

„Господи! Промених го.“

Харесваше й начинът, по който се нагърбваше със задачите. Сам може и да не беше бог, но със сигурност бе божествен човек.

26.

Убийство на пътя

Грег Кингстън хвърли бегъл поглед към огненото кълбо на залязващото слънце и се отправи на запад по чакълестия път, който се виеше по дължината на канала, обрасъл с водни лилии. Ако се съдеше по картата, се намираше близо до Чоколоски, но истината бе, че се загуби.

Джим Тайгър му бе позвънил в мотела и му каза, че е възможно старият Крекър, по прякор Тигпен, да е неговият човек. Даде му сложни наставления за посоката и Грег се озова южно от Тамиами Трейл, а след това тръгна на запад между канала и мочурището. Взетият под наем автомобил вдигна облак прах и подплаши синеоките дългокраки ибиси. Грег се озърташе да види къщурката — Тайгър му бе казал, че се намирала до бензиностанцията.

Уви! Нямаше нито къщурка, нито бензиностанция.

Преди двадесетина минути бе срещнал неколцина рибари на брега на канала и двама други в лодка с извънбордов двигател. И оттогава — нищо.

Зелените лилии плуваха в тъмната вода. Брегът бе осеян с диви цветя, стъблата на блатните рози се виеха на два метра височина, цветовете им бяха розови, а листата светлозелени. Мина покрай бразилски пиперови дървета и смокиня без листа. На голия й връх бяха кацнали два лешояда и го гледаха как отминава.

Пламтящото слънце се бе заковало точно над хоризонта. Светлината му причиняваше главоболие и той обърна козирката на шапката си напред, за да предпази очите си. Сви в канавката, за да не сгази една миеща мечка. След това забеляза нещо в огледалото за обратно виждане. Сред облак прах зад него приближаваше джип.

След малко джипът намали дистанцията и почти опря в задната му броня.

— Хей, човече, движа се толкова бързо, колкото мога.

Той увеличи скоростта, но при шестдесет километра в час фордът подскачаше из дълбоките дупки и Грег се принуди да намали. Говедото искаше да го задмине, но нямаше място.

Внезапно джипът удари бронята му. Главата на Грег се люшна напред, а после назад.

„По дяволите, какво му е на този човек?“

Грег отби вдясно. Джипът неотклонно го следваше, а той не можеше да намали. След това джипът мина от лявата му страна и го притисна до канала. Грег погледна колата — черен додж 4×4. Помъчи се да види шофьора, но върху оцветените стъкла видя само физиономията на ужасен млад мъж с бейзболна шапка.

„Като забавен каданс от филм на ужасите.“

Неочаквано джипът удари форда от лявата страна и го запрати към насипа край канала. Грег се мъчеше да овладее волана и да изнесе колата вляво, когато го удариха отново. Фордът излетя над насипа, премина през заплетените клони на високите три метра гнили дървета, измъкна бежовите цветя от леглата им, преобърна се и падна във водата.

Грег си бе сложил предпазния колан, но въпреки това удари главата си в тавана на колата, която се потопи в дълбоката пет метра вода. Бе паднала на дясната си страна и известно време не се случи нищо. Освен бълбукането на водата не се чуваше друг звук. Грег безумно се огледа в тъмнината, хвана се за дръжката над вратата, но не можа да стигне ключалката. Лявата му ръка бе неподвижна. Остра болка го пронизваше от рамото до лакътя. От болките в дясната страна на тялото си разбра, че има няколко счупени ребра.

Водата започна да залива колата. Той се въртеше вътре и като изви мъчително ръка зад гърба си, напипа ключалката. Облегна се на дясната врата, бореше се с паниката, с нуждата да си поеме въздух, със съзнанието, че времето свършва.

Пред очите му застана ликът на баща му от последните мигове преди катастрофата. Чу гласа му, спокойния глас на мъжа, направил всичко възможно, за да спаси пътниците си, екипажа си, себе си. Баща му бе силен и компетентен.

„Предадох те, татко, предадох те.“

Известно време Грег не можеше да прецени откъде да се измъкне. След това се подпря и закрепи краката си на дясната врата. Опита се да отвори шофьорската врата, но тя бе здраво затворена от натиска на водата. Електрическите прозорци не помръдваха. Водата стигаше вече на височина до кръста му и се покачваше. Опита се да счупи прозореца на шофьорската врата с юмрук, но не успя. Ритна го, но стъклото не помръдна. Счупените ребра го боляха. Сети се за Лайза, която бе обичала баща му, а обичаше и него, Лайза, която му се бе доверила и го бе предупредила да бъде внимателен.

„Теб също те предадох.“

Някъде отдолу се чу скърцане на метал. Колата се намести върху калното дъно, а водата започна да навлиза с по-голяма сила. Грег се опита да се подпре и ръката му напипа метален предмет — лоста на ръчната спирачка, който се бе счупил при падането. Той го хвана като полицейска палка и обзет от гняв и неудържимо желание да се спаси, решително удари прозореца и го разби. Водата веднага нахлу вътре. Засипаха го парченца счупени стъкла. Той си пое дъх и се хвърли срещу прииждащия поток, измъкна се през прозореца и като риташе здраво, успя да се издигне нагоре и да изплува на повърхността, жаден за глътка въздух.

Отвори очи и се втренчи в пламтящото оранжево слънце, което сякаш бе кацнало над канала. Чу глух звук, който според него идваше отдалеч.

„По дяволите, звучи като…“

Зарита и се завъртя в посоката на течението. Видя силуета на мъж, застанал на брега. Бе протегнал напред и двете си ръце.

Последва друг тътнеж. Вторият куршум мина покрай него и потъна в тъмната вода.

Сам Труит поддържаше скорост от сто и двадесет километра в час. Движеха се на запад от Маями по Тамиами Трейл под блясъка на залязващото слънце. Лайза седеше до него, а той префучаваше край претоварени пикапи и ремаркета с рибарски лодки. Труит пътуваше в миналото си. Дори тук, по туристическия маршрут с магазини за необикновени сувенири, ферми за влечуги и атрактивни борби на алигатори, имаше някаква красота. По пътните стълбове бяха свили гнезда бели чапли. Прерийната растителност се виеше от двете страни на пътя, а над главите им се рееха чаплите. През годините Труит бе изминал дълъг път от Евърглейдс Сити — град на рибари, на ловци на жаби и раци.

„Докъде трябва да стигна? Изглежда, ще трябва да се завъртя на триста и шестдесет градуса.“

Навлязоха в Глейдс, минаха покрай мочурището и водораслите. Труит се отдаде на фантазията си. Да вървят по дяволите главният съдия и Върховният съд. Когато всичко свърши, ще се прибере у дома. Ще пише завещания и ще прави разследвания. Ще поема по някое дело, например когато извънбордов двигател „Мъркюри“ се скапе в деня, след като е бил продаден. А когато клиентите се пръснат и делата вървят бавно, което щеше да се случва често, щеше да окача на вратата си табелка „За риба съм“.

„Добре, добре. Може би фантазирам и така се подготвям за в случай, че не мога да се върна в съда.“

Това обаче не сложи край на мечтите му. Щеше да се разведе с Кони или тя с него и щеше да се ожени за Лайза. Ще имат три деца — две момчета и едно момиче, а булката му ще готви блатно зеле. Струваше му се прекрасно и в същото време абсурдно.

„И защо да не мечтая за различен живот? За какво да се връщам назад? Не заради съда и със сигурност не заради Кони.“

Преди да отиде да вземе Лайза, се бе прибрал у дома, за да приготви багажа си и да се изповяда на съпругата си. След всичките тези години тя заслужаваше да научи истината.

Къщата бе празна, върху кухненския плот стоеше празна бутилка от водка и изцеден лимон. До тях бяха разпръснати черно-белите снимки, които го преследваха навсякъде. Първо на стадиона, след това в кабинета на главния съдия, а сега и в собствения му дом.

„Този кучи син Шанк!“

Една от снимките бе обърната и на гърба й Кони бе написала: „Ти си толкова предсказуемо копеле!“.

„Не, не е така. Лайза не е само изпълнено с желание красиво момиче. Аз я обичам.“

Той обърна снимката. Ето го върху Лайза. Лицето му бе застинало в гримаса на мъчителна сладост. Сърцето го заболя за Кони, опита се да си представи какво е почувствала като е отворила плика. По дяволите! Не трябваше да става така. Можеше да поговори с нея. Не трябваше да бъде зашлевена в лицето по този начин.

Къде ли беше все пак? Все още можеха да поговорят като възрастни хора. Извика я с надеждата, че е на втория етаж. Никакъв отговор.

Може би беше у сестра си. Вдигна слушалката на телефона в кухнята. Погледът му попадна върху лист, на който бе записан телефонен номер във Вирджиния и нищо повече. Той го набра. Отговори му секретарка:

— Женски медицински център. Моля, изчакайте.

Името не му говореше нищо. Докато изчакваше секретарката да се обади отново, прозвуча запис: „От осемнадесет години Женският медицински център осигурява внимателни и дискретни грижи в нашите модерни офиси във Вирджиния, Мериленд и района“.

„Какво е това?“

„Ние разполагаме с дипломирани гинеколози, извършваме безплатни тестове за бременност и безболезнено прекъсване на бременността…“

„О, не!“

— С какво мога да ви помогна? — попита секретарката.

Той се стъписа и не продума, докато тя не го запита втори път.

— Търся госпожа Констанс Труит. При вас ли е?

— Съжалявам, господине. Ние се придържаме към политика на поверителност и дискретност. Ако оставите името си и телефонния си номер и ако тук има такава личност, което аз нямам правото нито да потвърдя, нито да отхвърля…

„Тя чете!“

— … вашето съобщение ще бъде предадено. В такъв случай ще можете да се свържете с лицето, което…

— Вървете по дяволите! Искам да говоря с нея. Аз съм съпругът й.

— Съжалявам, господине, но нашата политика…

Той тресна слушалката и хукна към вратата.

Като стигна в клиниката, Кони вече лежеше в стаята за възстановяване. Труит бе изискал адреса от телефона в колата си. Кони беше бледа, с притворени клепачи, но му кимна и се усмихна на сила.

— Помня те — каза му тя. — Ти беше копелето, което ме свали по гръб на острова. Дежавю, Сам.

— Защо, Кони? За да ме накажеш ли?

— Не, глупако. Искам да се отърва от теб. Върви си. Върви при малката адвокатка или при някоя блондинка, която ще се появи следващата година. Махни се от живота ми!

Бяха на час път от Маями, когато Труит започна да разказва на Лайза за юношеството си, истории, които Лайза намираше за преувеличени, дори и съмнителни.

— Не си ял наистина гущери, нали? — с недоверие попита Лайза.

— Разбира се, че съм ял.

Тя се усмихна и се загледа в пътните знаци, покрай които прелитаха, докато навлизаха в Глейдс. Възхищаваше се на мускулестите ръце на Сам, с които държеше волана на взетия под наем понтиак. Беше по фланелка и дънки и изглеждаше много по-добре, отколкото в черната си тога. Лайза беше облечена в индиговосин клин с шнур и прилепващо бюстие, което излагаше на показ плоския й корем.

Минаха покрай ресторант с реклама за пържена морска котка и жабешки бутчета.

— Не само гущери — продължи Труит. — Яденето на рагу с мускусен воден плъх беше същинска церемония за момчетата от Тен Таузънд Айландс.

— Това е ужасно.

— Нямаше да говориш така, ако беше яла броненосец, печен на асфалт върху мидена черупка.

— Сам, момчетата от твоя край сигурно са големи капии.

— Тукашните момчета не са капии.

Лайза се загледа в извисяващата се морска трева и попита:

— Какво ще направи Уитингтън?

— Ще се опита да ме накара да се откажа. Републиканците в Сената ще натиснат президента за по-консервативен съдия и така ще съсипят либералите от Харвард.

— Всяка жаба да си знае гьола — каза Лайза.

Минаха покрай избеляло табло, рекламиращо половинчасова разходка.

— Сам, ти трябва да се върнеш в съда.

— Да не се тревожим за това. Имаме друга работа. След това може би отново ще заема мястото си. А ако не го направя — какво?! Все още има неуловен барбун и кефал.

— Какво значи това? Ще слезеш надолу?

— Да кажем, че ще преструктурирам приоритетите си, а точно сега за мен е много по-важно да бъда с теб, отколкото да седя на стола на Оливър Уендъл Холмс.

Сам изрече думите безгрижно, но тя за малко не се разплака. Нима наистина се отказваше от всичко заради нея? Искаше й се да му изкрещи: „Аз не го заслужавам. Спаси себе си!“.

— Сам, обичам те, но не искам да жертваш всичко заради мен.

— Работата ми не е всичко.

Тя се притисна към него и зарови лице в рамото му, обви с ръце гърдите му и силно го прегърна.

Прекосиха Микосуки Вилидж, навлязоха в Шарк Вали и се отправиха на запад. Излязоха от Очопий, на десет километра от мястото, където бе израснал Сам. Той се отклони от пътя и остави колата на паркинга на охранителния отряд.

Влязоха в сградата. Посрещна ги млад мъж с униформата на охраната на парковете на Съединените щати. На картончето бе изписано името му: „Д. Рийд“.

— Искаме да видим списъка на всички осъждани бракониери — ловци на алигатори — каза Сам. — На всеки осъден ловец без разрешително, както и онези, които са надвишили разрешения брой уловени животни или са ловували извън сезона.

— Защо?

„Защото старият Крекър е имал алигаторски кожи на борда на лодката си — помисли си Лайза. — Защо сама не се сетих за това?“

— Списъкът е публично достояние, нали? — попита Сам.

— Не знам. Никой не се е интересувал досега. — Младежът изгледа Сам подозрително. — Да не сте от телевизията?

— Не — отвърна Сам.

— Защото ако сте от „Шестдесет минути“, трябва да повикам началника.

— Всъщност аз съм съдия от Върховния съд на Съединените щати.

— Аз пък съм Дик Трейси — разсмя се младият мъж, обърна се и извика: — Лейтенант!

От офиса се появи едър мъж над четиридесетте, със загоряло от слънцето лице. Плешивото му теме беше розово, а изпъкналият му корем висеше над колана.

— Какво става, Дани?

— Този тук казва, че бил съдия от Върховния съд.

Лейтенантът погледна Сам Труит и се намръщи.

— Да претендира човек, че е съдия, е престъпление, не мислите ли?

— Не по-голямо от това да застреляш ибис и да го опечеш върху черупки от стриди.

— Гледай ти, Скрап! Тогава бяхме на петнадесет.

— И го наричахме пиле по Чоколоски.

Труит се засмя, а Сандърс го прегърна мечешката, като го вдигна от пода. След това се пуснаха и се огледаха преценяващо.

— Не си пропускал да похапваш, Джимбо — каза Труит.

— А ти изглеждаш като човек, който нагъва блатно зеле с пушен джолан.

— Караш ме да се облизвам. Флора прави ли още онзи прекрасен пай със зелен лимон?

— Дрискат ли алигаторите в блатото? — Сандърс хвърли извинителен поглед към Лайза. — Съжалявам, госпожице.

„Госпожица? Аз съм застинала във времето…“

— Каза ли на малката дама как лови с голи ръце алигатори в Лостман Крийк? — Сандърс сбута с лакът Труит в ребрата, но не отделяше поглед от голия корем на Лайза.

„Малката дама! Хайде де!“

— Не исках да се хваля. — Гласът на Труит звучеше по южняшки.

— Не е самохвалство, щом си го направил. Сам влизаше в дупките на алигаторите и измъкваше такива чудовища, които само с един замах на опашката си можеха да му счупят крака.

— Да-да — промърмори Лайза.

— Хей, Сам, малкото съкровище не вярва, че с голи ръце си хващал алигатори за муцуната.

— Въпрос на техника — каза Сам. — Алигаторът може да строши черепа на голям глиган, като го захапе само веднъж и го сдъвче като марципан, но мускулите, които отварят устата му, не са толкова развити и човек може да я затвори, ако е достатъчно бърз.

— Сам имаше най-бързите ръце в Глейдс.

— Аз ли не знам това? — усмихна се Лайза. — Впрочем казвам се Лайза.

— Извинявам се — обади се Сам. — Мама уж ме беше възпитала по-добре. Лайза, това е Джимбо Сандърс, най-добрият нападател на Тен Таузънд Айландс. Джимбо, това е Лайза Фримонт, мой сътрудник.

— Обзалагам се, че е така. — Джимбо я изгледа от горе до долу, като задържа погледа си по средата на тялото й.

Седяха пред компютъра в малкия офис на Джимбо. Телефонът иззвъня. Двама рибари с малка лодка открили кола на дъното на Стреглър Фил Кенън. До брега имало пресни следи от гуми, но нито следа от оцелели хора, само една шапка се носела по водата.

— Какво? — попита Лайза.

— Бейзболна шапка — повтори Сандърс.

„Може да е всеки. Всички носят бейзболни шапки.“

— Какъв цвят? — попита Лайза и Сандърс я изгледа учудено, но все пак попита по радиото.

— Черно и оранжево. На „Гигантите“ от Сан Франциско. Защо?

„Небеса!“

Тя позвъни в мотела. От стаята на Грег не отговори никой. Свърза се със своя телефонен секретар. Бяха се разбрали Грег да се обажда всеки ден в шест вечерта, само за да я увери, че всичко е наред. Вече минаваше седем, а от него нямаше съобщение.

— Сам! — изкрещя Лайза.

От израза на лицето й той разбра.

Колите на двама шерифи от Колър Каунти бяха паркирали до канала, който бе черен и зловещ под лунната светлина. Повърхността на водата се осветяваше от преносими прожектори. Наблизо бе спряла линейка. Червената й сигнална лампа непрестанно се въртеше и осветяваше ниските дървета. Точно когато Лайза и Сам слизаха от форда на Службата за опазване на парковете на Съединените щати, на повърхността на водата се подаде един водолаз и поклати глава. В колата нямаше никой.

Краката на Лайза се подкосиха и Сам я прихвана, за да не падне.

„Това е моя грешка. Аз го изпратих тук.“

Лайза се стараеше да запази самообладание. Щом в колата нямаше никой, имаше още надежда. Никой не знаеше какво е направил Грег. Ако можеше да си представи какво се бе случило, може би щеше да се досети.

— Тук има ли течение? — внезапно запита тя.

— Да, това е приливен канал — отвърна Сандърс. — Отливът се движи на запад към залива.

— Той би плувал натам — каза тя. — Той е страхотен плувец. Изминава по цели километри.

— Защо просто не е изплувал на брега? — скептично попита Сандърс.

— Защото е трябвало да избяга от този, който е бил тук.

— Звучи налудничаво. Това не е…

— Хайде, Джимбо, нека да потърсим — обади се Сам.

Тримата тръгнаха из шубраците. Лекарят от линейката — млад мъж на възрастта на Грег, облечен в син костюм, носеше черна медицинска чанта като лекар, тръгнал на домашно посещение. Тръгнаха на запад. Сандърс им светеше с големия си фенер. Промъкваха се из храсталаците, бодлите нараняваха ръцете им. Вслушваха се с надеждата да чуят човешки глас, но се разнасяха само звуците на крякащите жаби, бръмченето на насекомите и плясъкът на невидима риба.

Лайза не издържа и изкрещя:

— Грег! Грег!

Никакъв отговор.

Така изминаха около километър и изведнъж Сам извика:

— Тук!

Щяха да го подминат. Грег се бе изтеглил на брега и се беше скрил в шубрака. Беше почти в безсъзнание, но успя да се усмихне, когато Лайза се приведе над него и отстрани кичурите коса от очите му.

— Здравей, мамо — прошепна той.

Лекарят бързо го прегледа и обяви, че е счупена лявата му раменна кост и две-три ребра вдясно. Изпадаше в шок.

— Струва ми се, че има и рана от куршум в десния делтовиден мускул.

Премери кръвното му налягане. Беше деветдесет на шестдесет и той му инжектира ефедрин, за да го стабилизира. След това постави тампони във входа и изхода на раната; би му и инжекция с антибиотик, сложи на ръката му временна шина и включи система във вената му. Повика линейката с уоки-токи и след броени минути Грег беше вътре.

— Ще дойда с теб в болницата — каза му Лайза.

— Аз съм добре. Ти трябва да довършиш работата.

Когато се върнаха в участъка, бе един след полунощ. Лекарите казаха, че Грег се е стабилизирал и посъветваха Лайза да се прибере у дома. Полицията взе показания от Грег, но той не бе видял нито лицето на нападателя, нито номера на колата.

Лайза бе сигурна, че е бил Шанк, но нямаше как да го докаже. Гневът й непрестанно нарастваше.

„Няма да ме изплашиш, копеле такова! Ще се боря срещу теб, но не по твоя начин. Ще те обеся с доказателството за това, което си извършил.“

Бе изтощена и прегладняла. Не бяха вечеряли, макар че до този миг не обръщаше внимание на глада. Седяха в офиса на Джимбо и ядяха раци, конфискувани предната нощ от лодка, която се движела без светлини и хората нямали разрешително. Сандърс се извини, че нямал сос от горчица, но в замяна на това откъснаха зелен лимон от дървото зад участъка.

Лайза настояваше да продължат работата си и през нощта, както бе помолил и Грег. Труит обясни на Сандърс, че търсят блатен плъх, който е управлявал моторница в деня след катастрофата на „Атлантика“.

— Трудно е да се открие — поясни Сам, — но той е имал купчина кожи на алигатори на лодката. Затова предполагам, че може би е регистриран.

— Ако проверим базата данни за всички арестувани бракониери, ще стесним кръга и можем да открием този човек.

— Да опитаме — сви рамене Джимбо.

Джимбо работеше на компютъра, а Труит сръчно чупеше черупките на раците с дървен чук. Лайза наряза лимона и започнаха да се хранят. В това време компютърът отделяше бракониерите на алигатори от продавачите на наркотици, замърсителите на канали, крадците на костенурчи яйца, ловците на птици и други престъпници в Евърглейдс.

— Знаеш ли за какво ми напомня този дървен чук? — Сандърс хвърли през рамо поглед към стария си училищен приятел.

Сам се замисли за миг и после се усмихна.

— За лакътя ми.

Лайза търпеливо чакаше за обяснение.

— Двамата бяхме новаци в гимназията, когато се случи това. — Сандърс извади месото на рака от черупката с ножче от военноморския флот на САЩ.

— Пекли сте на барбекю застрашени от изчезване водни птици? — намеси се Лайза.

— Не. Тогава играехме футбол и Скрап удари лакътя си. Естествено, не отидохме на лекар. Раната кървя цяла седмица и ръката се калцира така, че Сам не можеше да я протегне. Искам да кажа, че бе застинала свита на деветдесет градуса, когато отидохме в болницата.

— Лекарят искаше да я оперира — продължи да разказа Труит. — Каза ми, че са увредени толкова много нерви, че повече няма да мога да играя футбол. Господи! Аз не мислех, че ще мога отново да държа дори и въдица.

— Тогава аз и Скрап измислихме как да избегнем операцията. Нещо като домашна медицина. — Докато Сандърс говореше, от принтера излизаха разпечатки с данните за бракониери на алигатори, заедно с техните снимки, адреси и номерата на социалната им осигуровка.

— Първо опитахме с вряла вода — каза Сам. — Лекарят каза, че лакътят е измръзнал.

— А вие се опитахте да го размразите. — Лайза мислеше за дългия път от Евърглейдс до Харвард.

— Спряхме, когато по ръката му се появиха мехури — продължи на свой ред Сандърс. — След това отидохме в дърводелската работилница и сложихме ръката в едно менгеме. Аз грабнах един голям дървен чук и ударих лакътя му десетина пъти, като се стремях да смажа костта и да счупя лакътя там, където бе калцирал. Наложи се да спра, защото Скрап припадна.

— Накрая го направих сам. Цяла седмица се упражнявах и вдигах гири. Костта хрущеше, накрая отокът спадна и аз отново можех да движа ръката си.

— Сам доста издържа на болка — каза Сандърс.

Лайза с недоверие клатеше глава. Бе научила от тази история повече, отколкото знаеше за Сам. Доби вяра в него. Разбра, че той невинаги е бил декламиращ на латински юрист и учен.

„Ако се наложи да се срещнем с Шанк, Сам ще остане и ще се бие. Няма да избяга.“

Елиминираха бракониерите, които бяха твърде млади или са били в затвора по време на катастрофата; отстраниха микосуките и семинолите, както и онези, които не отговаряха на физическото описание, или — както бе в два случая — бяха жени. Останаха трима заподозрени, или по думите на Джимбо, три от най-опасните и злобни копелета на света.

Сандърс разгледа разпечатката и прочете на глас:

— Абел Постълуайт, шестдесет и една годишен, арестуван двадесет и девет пъти, четири пъти осъждан за незаконно притежание на кожи, единият път са намерени шестдесет кожи на борда на лодката му.

— Добър е в занаята — отбеляза Труит, като разглеждаше снимката на грубоватия мъж с брада и железен поглед. — Може да е бил той.

— Съмнявам се — каза Сандърс. — Не знам Абел да използва моторница. Бракониерства с кану. Може да забие куршум в окото на алигатор от шестдесет метра. Използва седемметрова лодка с извънбордов двигател, за да обикаля островите, но никога не съм го виждал на моторница.

Труит обърна следващата страница.

— Силван Петигрю. На шестдесет и осем години. За една нощ убил и одрал осемдесет и девет алигатора. Затварян за осемнадесет месеца в Ейвън Парк.

— Отпиши го — каза Сандърс. — Преди месец отиде на оня свят. Източвал горивото от колата на някакви туристи и един камион го забърсал. Направил му черепа на каша в огледалото за обратно виждане.

„Пътно произшествие“ — помисли си Лайза.

— Все пак може да е бил той — каза тя. — Имам предвид, че е възможно Джо Дрейтън да е наел точно него.

— Само се надявайте да не е така — заяви Сандърс. — Кой остана?

— Би Джи Маклинток. — Труит разгледа последния лист от разпечатката. — На шестдесет и четири години, висок около метър и седемдесет, осемдесет и пет килограма. Залавян с алигаторски кожи четиринадесет пъти. Не е осъждан. Обвинен от федералния съд за внос на марихуана и оправдан.

— С моторница ли? — попита Лайза.

— Известно време работеше на лодка за лов на скариди — каза Сандърс. — Трябвало е да пресреща корабите, идващи от Колумбия, и да разтоварва стоката по лодките на приятелите си, а после да я откарва по островите, където Бреговата охрана не може да я намери.

Труит продължи да чете.

— Крадец на яйца от морски костенурки.

— Някои смятат, че са афродизиак — поясни Сандърс.

— Злоупотреба с федерална собственост — продължаваше да чете Труит. — Крадец на водни орхидеи.

— От резервата Факахатчи Странд — каза Сандърс.

— Обвинен в опит за физическо насилие над служебно лице, оказал съпротива при опит за задържане, обвинен в палеж на държавно имущество…

— Напъхал парцали в резервоара на полицейска кола и запалил цигара — обясни Сандърс.

— Крал е мрежи с раци, обвинен в притежание на омари с малки размери, в производство и притежание на алкохол с неплатен акциз. Всеки път обявяван за невинен — каза Труит. — Накрая обвинен за неплатени данъци и прекарал дванадесет месеца при ФБР в Маями. — Сам остави разпечатката и погледна стария си приятел, който почистваше предните си зъби от попаднало там парченце месо. — Кой е този човек, Джимбо?

— Би Джи Маклинток — каза Сандърс. — Човек, който притежава мощна моторница.

— Може той да е нашият човек.

— Надявам се да не е.

— Защо?

— Защото Би Джи е ловец на алигатори, миещи мечки и раци, кучи син, който вероятно ще ви застреля в мига, в който стъпите на пристана му.

27.

Граждани

— Умееш ли да управляваш това чудо? — Лайза се опитваше да надвика шума на двигателя.

Сам Труит не можеше да я чуе. И двамата си бяха сложили шумозаглушители, така че той вдигна палец в знак, че всичко е наред. Тя го изгледа скептично, а той й изпрати въздушна целувка.

Лайза се бе обадила на Грег в болницата, за да го уведоми, че ще намине да го види, но той отказа. Каза й да свърши онова, заради което е дошла. Освен това една хубавичка медицинска сестра била на път да отнеме жизнените му сили, които били наистина жизнени, увери той Лайза.

Двамата със Сам се носеха с моторницата над прерията от морска трева и покрити с лилии тресавища. Минаваха над скали със стриди, край индиански могили и мангрови дървета, край туфи с хиацинти и жълти мехунки.

Плуваха между борови гори и палми, над плитчините прелитаха бели чапли и сиви рибари.

Джимбо Сандърс им бе казал, че би било грешка да тръгне с тях. Старият Маклинток или щял да офейка навътре из островите, или щял да насоли лодката им с куршуми още щом забележи униформата. Затова той им даде карта, компас, детектор за метали, а също и една моторница, конфискувана от продавач на наркотици — шестметрова лодка, по която, слава богу, нямаше нито един от отличителните знаци на лодката на Сандърс.

Труит бе седнал върху едно ведро за вода и с десния си крак направляваше дросела, а руля — с лявата си ръка. Зад него в метален кожух се въртеше двуметрово дървено самолетно витло, задвижвано от невъобразимо шумен хиляда и двеста кубиков двигател на кадилак от 1968 година.

Сам се наслаждаваше на мощта на гърмящия двигател. Той обичаше чувството за свобода, което го обземаше, когато плуваше из води, неотбелязани на карта. Тук нищо научено от юридическите книги през последните двадесет и пет години не можеше да му помогне. Връщаше се към уроците, които бе научил като момче. Спомняше си за баща си, който можеше да управлява лодка нощем, като се ориентираше само по звездите.

В началото му бе трудно да свикне с чувствителния рул — подаваше много газ и те се носеха из водата като автомобил върху лед. След няколко завоя обаче вече управляваше руля с малки и пестеливи движения. Мина доста време. По Потомак или Чарлс човек не можеше да види много моторници. Срещаха се по-малки лодки, но не и тези виещи бързодвижещи се машини, които подскачаха по водите със сто и двадесет километра в час.

Търсеха малкия остров, наречен „Острова на мишелова“. Там живееше Би Джи Маклинток, когато не оставаше да спи на някой от хилядите острови или дълги ивици пясък и варовик, които се издигаха от водата към пущинаците.

— Водните пътища и островите са разположени на около три хиляди и двеста квадратни километра площ — бе им казал Сандърс. — Ако той не иска да го намерите, никога няма да го откриете.

Труит отпусна дросела и шумът утихна. Сам внимателно оглеждаше всяко тясно заливче, чийто вход бе скрит от покрити с мъх дъбове и кипариси. Виещите се във въздуха растения и дивото кафе придаваха на мястото вид на джунгла. Той проучи картата на Сандърс, провери позицията на слънцето, което потъваше на югозапад, и погледна компаса.

— Мисля, че е това — каза той на Лайза, която бе свалила защитните си слушалки.

Тя погледна през тъмния тунел към заливчето. Водата имаше цвета на чай.

— Тук е призрачно, Сам.

Но за Сам бе възбуждащо. Пулсът му се ускори. Бяха пред прага на неизвестното — чувство, което не можеше да се сравни с никое друго, изпитвано в мраморния палат. Дълги години той бе седял на пиедестал — иначе казано на бюрото си, на дебело тапициран стол. Там всяко движение бе програмирано от правилата. Тук нямаше правила. Влязоха в заливчето точно когато оттам излезе моторница, натоварена с алигаторски кожи. Двама смугли мъже, облечени в раирани жилетки, типични за микосуките, се втренчиха в тях.

В сянката на тясното заливче въздухът бе по-хладен. Из него се носеше зелен мъх от дърветата. От време на време някоя риба подскачаше с плясък във водата. Видяха и муцуните на няколко алигатора.

Труит никога не бе заставал пред физическа опасност и се чудеше как ще реагира, ако се наложи. Да не би любовта към Лайза да бе превърнала мозъка му в желе? Не, той бе твърдо решен да скочи напред в тъмнината, независимо че не бе сигурен точно какво ще срещнат.

Плъзгаха се по водата в продължение на половин час, после, следвайки картата, завиха наляво и продължиха. След около двадесет минути техният ръкав се съедини с друг и двата оформиха по-широка река. Движеха се срещу течението.

— Сам, какво е това?

Лайза посочи брега. Върху дървен кол бе забит човешки череп.

— Знак „Преминаването забранено!“ — отвърна той. — Мисля, че сме на прав път.

Известно време плуваха в тишина срещу течението. Чуваше се само бръмченето на двигателя.

— Много е страховито, Сам — каза накрая Лайза. — Сигурно Маклинток е опасен колкото Шанк.

— Всичко ще бъде наред. — Той се опита думите му да прозвучат така, сякаш вярва в тях.

Невидимо животно изпляска във водата и стресна Лайза.

— Страх ме е — каза тя. — Ние наистина не сме на мястото си тук.

— Всъщност — бодро заяви Сам — тук аз съм точно на мястото си.

Запита се дали наистина е така. Щеше ли да оцелее в дивата природа? О, той знаеше как да си приготви ядене от филизите на папура и как да пие чиста дъждовна вода от шишарка. Но когато падна нощта и като видя как една гърмяща змия се плъзга по синята като мастило вода, той отново се запита доколко е подготвен за онова, което им предстои.

Бяха минали три часа от падането на нощта. Труит управляваше лодката с помощта на два мощни прожектора, монтирани на палубата. Плуваха край малък остров, разположен по средата на реката. И изведнъж разбраха, че са стигнали. Зад ивица махагонови дървета от тъмнината изплува необикновен силует. Сам угаси двигателя и обърна прожекторите към горичката. Ето я там — клиновидна къщичка на подпори, тъмна и зловеща, без следа от живот.

— Това е — заяви Сам. — Поне така се вижда на картата на Джимбо.

— Сам, прилича на някакво леговище. — Въпреки топлата и задушна нощ Лайза се разтрепери.

На светлината на прожекторите Труит разглеждаше конструкцията, чиито части бяха строени през различно време. Част от дървото бе чамово, а другата — махагоново. Верандата бе отворена от двете страни, сякаш майсторът се бе уморил или не му бе достигнал дървен материал. Къщата бе килната на една страна, като че ли някой пияница подпираше уличен стълб. Стръмният покрив на някои места бе от лъскав набръчкан материал, а на други бе покрит с катранена хартия. Улуците се изливаха в цистерна. За пристана бяха завързани моторница и малка лодка. На няколко крачки от него разкривени стъпала водеха към входа, на около пет-шест метра от земята.

— И Робинзон Крузо не би живял тук — каза Лайза.

Няколко минути двамата мълчаливо наблюдаваха къщата. Чуваше се само нощната симфония на квакащите жаби.

— Няма никой.

— Защо шепнеш?

— Страхувам се.

Сам Труит приближи лодката до пристана и я завърза. Угаси прожекторите и останаха в тъмнина. Дърветата над тях спираха лунната светлина. Той й подаде фенерче, което тя включи щом стъпи на пристана. Той едва бе прекрачил, когато Лайза простена:

— Сам! Сам! — Тя отстъпи назад и почти го принуди да коленичи във водата.

— Какво?

— Виж! — Тя насочи лъча на фенерчето в тъмнината и двамата се озоваха пред мъртва сърна, вързана за врата за един кипарис на около два метра от тях. Езикът й висеше навън. От стомаха й се процеждаше кръв и образуваше тъмна локва върху земята. Сам постави ръка върху трупа на животното.

— Сам, какво…

— Още е топла. Не е далеч оттук.

Лайза нерешително пристъпи към къщата.

— Господи!

— Сега какво има?

— Погледни!

За малко не бе настъпила зейналите челюсти на един алигатор. Или на това, което бе останало от него. На опъната тел висяха осем кожи на алигатори.

— Какво ли ще е следващото? — попита тя. — Яма, пълна с гърмящи змии?

— Следващото — долетя смразяващ глас от тъмнината, — е, че вие, гражданите, ще трябва да ми обясните какво правите в моята собственост!

— По дяволите! — Лайза отново подскочи, насочи светлината на фенерчето по посока на гласа и замръзна. Лъчът освети една грубо изработена маса. До нея седеше жилав мъж без риза, който можеше да е и на шестдесет, и на осемдесет години — не можеше да се определи. Всяко сухожилие и всеки мускул изпъкваха под твърдата му като подметка кожа. Вниманието на Лайза и Сам обаче не бе приковано в мъжа, а в онова, което той държеше — ловджийска двуцевка.

— Угаси тоя проклет фенер! — изкомандва мъжът и очите му се присвиха.

Лайза се подчини. Вече не виждаха мъжа, но той сигурно ги виждаше — бе притворил очи, за да защити очите си от светлината. Лайза виждаше единствено тъмни кръгове.

— Попитах ви нещо — чу се гласът в тъмнината. — Какво правите в моята собственост и защо шумите и крещите като двойка разбеснели се рисове?

— Търсим Би Джи Маклинток — каза Труит.

— За какво ви е? Да не би вие — двамата любители на консерви в тенекиени кутии — да търсите водач да ви заведе до Водната дупка на дявола?

— Не сме туристи. Нямаме ламарина, нямаме ламаринени лодки нито ламаринени кутии и не замърсяваме вашия Глейдс.

— Поне знаете на кого принадлежи или на кого е принадлежал, докато не го разкопаха, пресушиха и замърсиха. Какво искате от стария Маклинток?

— Искаме да му зададем няколко въпроса за катастрофата на „Атлантика“ — прекъсна го Лайза. — Вие ли сте господин Маклинток?

В тъмнината се чу как той зареди пушката.

— Тук аз задавам въпросите, момиченце.

При звука от зареждането на оръжието Лайза застина. Сам успокоително постави ръка върху рамото й.

— Името ми е Сам Труит. Отраснал съм наоколо.

В миг се появи блещукаща светлина. Мъжът палеше една газова лампа на масата.

— На мен ми изглеждаш като градско момче — изсмя се той.

— Роден съм и съм израснал в Евърглейдс Сити.

— Имаш ли нещо общо с Чарли Труит? Ходеше с лодка на лов за скариди.

— Той беше моят баща. — Очите на Сам започнаха да привикват към светлината.

— Татко ти беше самодоволен моралист, нали?

— Не, сър. Не беше такъв.

— Ще ти разкажа една случка, Сам Труит, син на Чарли — каза мъжът, когото сега разпознаха от снимката на полицейския архив. Около врата си носеше наниз от зъби на акула. Лицето му бе набръчкано и загоряло, с цвета на кедрово дърво. Косата му бе побеляла и бе завързана на конска опашка с кожа на гърмяща змия. Но лицето имаше една придобивка: грозен пурпурен белег започваше зад едното му ухо и стигаше до ъгълчето на лявото му помътняло око. По пътя Сам бе казал на Лайза, че ловците на алигатори често губят по някое око от удара на опашката.

— Някъде в началото на осемдесетте баща ти влезе в „Дупката на рака“, където аз и някои от момчетата пиехме. Всеки знаеше, че Чарли има най-хубавата карта в района на Тен Таузънд Айландс.

— Начерта я сам — гордо изрече Труит. — Всеки пясъчен нанос, всеки остров, всяко заливче, местата за преминаване и дупките на рибите.

— Така чух и аз. И така, аз реших, че правя голяма услуга на баща ти и му предложих повече пари за една нощ, отколкото той изкарваше за цяла година, като ловеше кефал и барбун, ако дойде да разтоварва „квадратните пакети“.

Лайза изгледа Сам въпросително.

— Бали с марихуана. Искал е татко да стане контрабандист, да му помогне да плува из островите и да разтоварва балите.

— Исках да се позабавлява малко. Синко, докато не видиш лодката на бреговата охрана да засяда, все едно че не си живял.

— Мога да си представя какво е станало по-нататък — каза Труит. — Татко те е нахокал, вероятно те е набил.

— Господи, държа се наистина като голям моралист — каза Маклинток. — Нарече ме измет, а аз исках само да му сложа храна на масата. Федералните не ми разрешаваха да ловя раци, жаби или барбун. Синко, имахме нужда от разрешително дори за да дишаме. Искаше ми се да изнеса баща ти през стените на кръчмата и да му натопя задника в залива Дед Мен.

— За да сторите това, са щели да ви трябват и приятелите ви — твърдо заяви Сам.

— Така ли мислиш, гражданче?

— Сам — умолително изрече Лайза с очи, приковани в пушката.

— Така е. Татко беше упорит човек, умен и честен, и не е трябвало да го заплашвате с глупостите си.

— Сам. — Лайза го ръгна с лакът. — Наистина не е необходимо да си мерите пишките. Не ме впечатлявате.

Този път усмивката на Маклинток разкри, че му липсват два предни зъба.

— Момичето ти има мръсна уста, нали? Обзалагам се, че гледа прекалено много телевизия.

— Вие не сте били единственият, който е молил татко да пренася марихуана. Никога не го е правил, дори когато ловът на скариди не вървеше. Никога не правеше компромиси.

— Така е. Но и не свидетелства, когато Управлението за борба с наркотиците му прати призовка да разкаже какво знае за съседите си.

— В действителност той изгони служителя от Управлението с рибарската кука — поясни Труит.

— Затова го уважавах — кимна Маклинток. — Предполагам, че и старият Чарли Труит нямаше нищо против мен, макар че се правеше на сърдит задник, когато се нарушаваше законът. А сега искам да разбера дали приличаш на татко си.

— Приятно ми е да си мисля, че е така, но той беше по-добър човек.

28.

Океанът е безбрежен

— Разбира се, че си я спомням — каза Би Джи Маклинток. — Да не би всеки ден да падат самолети.

Спомняше си и за Джо Дрейтън.

— След експлозията искаше да отиде на изток. Отведох го на петдесетина километра в тази посока. Там нямаше много останки. Кабели, тръбопроводи, нещо, което приличаше на малка перка…

Сам и Лайза седяха до дървената маса в кухнята на Маклинток. В къщата имаше една отворена стая с кухня в единия край, баня без стени, голо бюро и единично легло, разположено под прозореца. Всичко бе направено от дърво и изглеждаше, че Маклинток го е майсторил сам. Стените бяха украсени с глави на различни животни, включително на един глиган и на елен с четиринадесет разклонения на рогата — по тях бяха накачени шапки. Точно до вратата стоеше препариран рис с озъбена муцуна.

Маклинток бе включил газовия генератор и стаята беше осветена от две крушки, висящи от тавана. Той стоеше до кухненския плот, направен от дъбов дънер, и с един водолазки нож кълцаше опашките на няколко омара и хвърляше белите хапки в тигана, където се запържваха лук и блатни чушки. Олиото цвъртеше и изпълваше къщата с остър мирис. Сам бе донесъл хладилната чанта от стиропор и предложи на Маклинток прекрасен дар: студена бира. Подаръкът бе приет с ентусиазъм и в момента Маклинток се занимаваше с бутилка номер три, като едновременно с това готвеше и задаваше въпроси.

Труит се забавляваше от ролята си. Отново беше адвокат и то на бойното поле, а не пасивен юрист в черна тога, настанил се върху трон.

„Може би съм си въобразявал, че принадлежа на онзи атински храм, но колкото и налудничаво да звучи, тук започвам да се чувствам като у дома си.“

— Какво намерихте? — попита Сам.

— Някакви чудновати предмети, които можеш да наречеш дело на човешката ръка. Неща, които никой друг не би поискал.

Труит тъкмо се канеше да попита „какви чудновати предмети“, но спря, защото Маклинток внезапно замахна с едно мачете и го заби в дъбовия дънер.

— Хей! — извика Труит и отстъпи назад.

Мачетето бе срязало един кокосов орех точно на две половини. Маклинток се ухили.

— Ти извади ядката, а аз ще свърша с омарите.

— Мога ли да помогна с нещо? — попита Лайза.

— Можеш да разбъркаш задушената риба.

Лайза вдигна капака на димящата тенджера, в която имаше парчета сьомга, картофи, нарязано солено свинско месо и лук, плуващи в доматен сос. Огледа се за лъжица, но не откри. Тогава Маклинток й подаде нещо, което наподобяваше кост на животно. Бе дълго около половин метър и в края бе заоблено като бейзболна бухалка. Тя започна да разбърква яденето като изучаваше топчестите бучки в двата края.

— Това прилича на…

— Да, това е бедрена кост — каза Маклинток.

— Човешка кост? — извика тя ужасено.

— Бедрената кост се свързва с хълбока — напевно изрече той, а мътното му око гледаше в далечината. — А хълбокът е…

— Гадост! — Лайза захвърли бедрото и ястието се разля върху печката.

— И това е човешко, както и преспапието ми. — Той посочи към бюрото и към нещо, което приличаше на сивкавобял камък, поставен върху разбъркана купчина хартия. — Предполагам, че е капачка от коляно.

— Господи! — Лайза обезумяло се обърна към Труит. — Сам, да си вървим.

— Два човешки черепа съм сложил на кол на входа на заливчето — каза Маклинток. — Държат туристите надалеч.

— Сам… — Лайза тръгна към вратата.

— Можех да си намеря още, но и алигаторите трябва да хапнат, нали. — Той невъзмутимо наля вино в тигана и започна да пуска парчетата от кокосовия орех толкова бързо, колкото успяваше да ги нареже Сам. След това добави доматено пюре и къри. — Надявам се, че сте гладни.

— Гладни сме. — Труит допи бирата си.

— Не сме. — Лайза го дръпна за ръкава.

— Успокой се, Лайза. По този начин Маклинток само ни показва кой е и ни предупреждава да не се доближаваме много. Това е местен обичай.

— Ти си доста умен за градско момче. — Маклинток спря да бърка ястието и се втренчи в двамата си посетители. — Кажете ми какво точно искате от стария Маклинток?

— Когато сте били двамата с Джо Дрейтън, сте намерили още нещо — парче от роторен диск — каза Труит.

— Не знам какво беше, но извадихме парче метал, което тежеше ужасно, ей толкова голямо. — Той раздели ръцете си една от друга на петдесетина сантиметра.

— Точно това е — каза Лайза. — Направено е от титаниева сплав.

— Човекът едва го бе взел в лодката и постави пръста си върху една драскотина, не по-широка от два сантиметра и половина. Разплака се като бебе и каза нещо в смисъла: „заради нокътя загубихме обувката“. Нали знаете старата поговорка?

— Обувката, конят и ездачът — каза Труит. — Двеста осемдесет и осем живота. Какво стана с него?

— Даде ми хиляда долара, за да го потопя в дълбоките води на Залива.

— Можете ли да го намерите? — попита Лайза. — Можете ли да ни заведете там?

Маклинток се почеса по главата и се опита да си припомни.

— Беше на километър и половина на изток, там където Лостман Крийк се излива в Санди Бей… дали пък не беше на запад? Доста надигах бутилката по онова време.

— Дадохте ли показания пред Националната дирекция за безопасност на транспорта? Казахте ли им изобщо за това?

Маклинток взе една дървена лъжица, опита яденето и сви устни в знак на одобрение.

— Не, като баща ти и аз не говоря с федералните.

Труит тихо изруга. Умряла работа.

— Да си представим само за миг, че мога да намеря онова, което търсите. Какво ще получи старият Би Джи?

— Ще ни помогнете да докажем какво се е случило в действителност — каза Труит.

— И хората, причинили катастрофата, ще бъдат предадени на правосъдието — добави Лайза.

— Аха. — Маклинток задъвка едно парче омар, което набучи от тигана.

— А аз ще ви дам най-добрата карта, която някога е правена на Тен Таузънд Айландс. — Труит си представи силната ръка на баща си, която очертаваше реките и заливчетата, запълваше ги със синьо и зелено и с тънък писец изписваше с печатни букви имената: Заливът на мишелова, Непознатия залив, Пътят на жабите.

— Татко ти ти е дал картата?

— Малко, преди да умре. — Труит си спомни думите, изписани в долния край на картата: „О, Господи, океанът е безбрежен, а моята лодка е толкова малка“.

— Що за човек е този, който би я взел от теб? — покашля се Маклинток неодобрително. — Не и аз.

После се обърна към Лайза.

— Какво имаше предвид като каза, че някой е причинил катастрофата?

— За да спести пари, авиокомпанията не е извършвала всички необходими проверки, а след катастрофата администраторите скрили всичко и излъгали. Карали са през просото, за да пестят, а после унищожили доказателствата. Ако имаме парчето от диска, можем да го докажем.

Маклинток кимна и каза:

— Може да ме мислиш за студенокръвен заради тези кости. Но те са просто кости. Не са нито хората, нито техните души. Не бих влязъл в гробищата на микосуките и уважавам традициите на калусас, които датират отпреди хиляди години. А ти ми казваш, че някакви отвратителни кучи синове в костюми са причина за онази катастрофа. Аз видях хора, разрязани на две. Видях глезени да се носят по водата, без обувки и без горната част на крака, прерязани от предната седалка. Видях разцепени по средата глави… — Той погледна Труит със здравото си око. — Не е нужно да ми даваш нито картата на баща си, нито пукнат цент. Едно просто „благодаря“ ще е достатъчно.

— Значи ще ни помогнете да потърсим другото парче — развълнувано попита Лайза.

— Не! Никога не бихме го намерили. Водата взима, но никога не връща взетото.

— Тогава…

— Казах, че онзи мъж ми плати, за да потопя проклетото нещо. Не съм казвал, че съм го направил. Това, което търсите, е заровено под моя навес.

— Той е у вас! — възкликна Лайза. — Дискът е тук?

— Канех се да си направя котва от него за малката ми лодка. Баща ми ме научи да не хвърлям нищо. Покрих покрива си с парчета от корпуса на самолета, запазих някои тръби и жици, за да си поправям лодката. Дори намерих цяла редица от три стола и я монтирах в рибарската лодка.

Лайза се затича към Би Джи Маклинток, обви врата му с ръце и го целуна по бузата. Той не би изглеждал по-удивен дори и ако някой алигатор се заключеше в дома му.

— Предполагам, че това минава за благодаря — почервенял каза Маклинток.

29.

Пеещи звънчета

Шанк ненавиждаше Коледа.

Коледа означаваше, че във всеки магазин звънтят звънчета, че има непрестанни задръствания в движението по улиците и никой не върши никаква работа през по-голямата част от декември. Точно в този миг повечето от служителите на „Атлантика“ бяха седнали на задниците си, за да планират коледното тържество. Купуваха подаръци и си разменяха рецепти за хрупкави бисквити с джинджифил. Дори Макс Уонакър бе обзет от истерията и похарчи няколко хиляди долара от парите на служителите, за да се надуе в модерния хотел „Делано“.

Добре е някой да се интересува от бизнеса. Морикава — един от хората на Коширо, момче с късо подстригана коса, поради което главата му приличаше на парче въглен, посети ненадейно Шанк, като настояваше да получи доклад за развитието на делото. На лявата му ръка липсваха два пръста. Носеше поло, за да прикрие татуировката, която се простираше от врата до брадичката му.

Шанк му каза, че всичко е в кърпа вързано. Съдията, който би могъл да им причини неприятности, бил отстранен от съда, момичето — адвокат сътрудник — било уволнено. Нямало нищо тревожно. Показа му и изявлението в „Ню Йорк Таймс“ — нищо и никакви три параграфа под заглавие „Съдия напуска“. Поради сърдечна аритмия Самюъл Труит се бе подложил на медицински изследвания.

„Аз му причиних тази аритмия. Аз го обезвредих това копеле.“

Морикава го изгледа подозрително, но Шанк го заведе на вечеря и след двойна порция раци и запържени зеленчуци с месо го изпрати в Сърфсайд, където всички проститутки бяха руси амазонки.

Но Шанк не каза на миризливото суши, че си няма представа къде е Лайза. Бе телефонирал в апартамента й поне десет пъти, но от нея нямаше и следа. Както и от съдията. Шанк винаги се стремеше да държи всичко под контрол и този пропуск го тормозеше като пулсиращо главоболие.

Но не беше само това. През последните седмици Макс Уонакър бе станал самоуверен, сякаш фактът, че Шанк бе уредил делото, спасяваше жалкия му задник, като че ли нямаше да последва наказание за човека, който ги бе докарал до необходимостта да заложат двеста милиона долара в един хазартен процес.

„Как не разбира, че щом всичко приключи, ще умре?“

И сега, докато от вътрешните офиси се носеше мелодията на „Пеещите звънчета“ и го вбесяваше, Шанк бе погълнат от финансовите дела на фирмата. Когато му дойдеше времето, щеше да покаже на шефовете, че знае повече от Макс. Седеше зад бюрото си, палеше цигара от цигара и проучваше принтерната разпечатка, която представяше заетостта на полетите през двете седмици след Деня на благодарността. Летяха при запълнени деветдесет и един процента от капацитета си и имаха солидни резервации за началото на годината. На авиокомпанията се плащаше предимно в брой и щом спечелеха делото, фондовата борса щеше да реагира благосклонно. С малко реклама можеха да развият бизнеса си още.

„Благодарение на мен.“

След катастрофата на полет Шестстотин и четиридесет акциите на фирмата се превърнаха в мъртъв товар и японците увеличиха притежаваните от тях дялове и в този момент имаха ефективен контрол над компанията. При всички случаи Макс щеше да бъде изгонен, независимо дали по законен път, или с помощта на тридесет и осем калибров „Смит и Уесън“, заврян между зъбите му. Но първо трябваше да спечели делото. Шанк си имаше планове. Щеше да зареже работата в казиното. Нека някое ченге с плоски стъпала да се справя с масите за блекджек. Той искаше да управлява авиокомпанията!

„Не че ще ме направят президент, няма начин. Ще назначат някой подмазвач. Само да ми дадат офис до неговия, да ме нарекат вицепрезидент и аз ще подскачам до небето. Пейте звънчета… по пътя към банката.“

Можеше да спести тлъста сума за мястото в Коста Рика. Смяташе, че вече знае много повече от вятърничавия Макс, който обръщаше внимание на бизнеса колкото шестнадесетгодишно момче с бушуващи хормони. Макс прекарваше половината от времето си като хленчеше за Лайза, а другата половина — като ухажваше Лорета Франклин — шефка на Съюза на стюардесите, чийто задник бе широк колкото бе широк най-старият кораб във флотата. Ако Шанк не го държеше под око, Макс би обещал на стюардесата безплатна почивка в Южна Франция.

Шанк отиде до прозореца и погледна над Бейфронт Парк към пристанището на Маями и Маями Бийч. Екскурзионните кораби се бяха наредили в редица като патици и му напомниха за Пърл Харбър. По улиците под него палмовите дървета бяха обвити с коледна украса. Работници монтираха дървени пейки за предстоящия парад на Портокаловата топка.

Шанк не бе завладян от празнично настроение и пак се съсредоточи върху проблемите.

„Всичко ще се нареди, нали?“

Знаеше, че неприятелите му го възприемат като купчина мускули, дадени под наем. Това беше добре. Никой нямаше представа за упоритата му подготовка и колко внимателно обмисляше възможностите си. Вероятно някои го мислеха за глупав.

„Няма да го мислят повече! Нищо няма да мислят.“

Синът на Кингстън бе неразрешен проблем. Същата сутрин бе прочел в „Маями Хералд“ за случката, описана в два параграфа. Шофьор бил притиснат и излязъл от пътя, паднал в канала. По него стреляли. Жертвата не можеше да идентифицира нападателя. Шанк предполагаше, че в болницата има полицейска охрана. Нямаше смисъл да рискува, момчето бе вън от играта.

Задаваше си два въпроса: „Какво забравих?“ и „Какво остана несвършено?“.

Отново премисли всичко. Според адвокатите най-лошият сценарий бе разпределението на гласовете четири на четири. Само то щеше да потвърди победата на „Атлантика“. Много вероятно беше в отсъствието на Лайза и на мъркащия като коте съдия, който можеше да убеди другите, гласовете да бъдат шест на два. Единствените противници щяха да бъдат дъртаците, които вече пикаеха седнали. Нямаше за какво да се тревожи.

И все пак бе притеснен. Усещаше дъха на Коширо във врата си. Нали му бе гарантирал победата.

Отново се замисли за Лайза Фримонт.

Къде по дяволите беше тя, все пак?

Отново набра телефонния й номер. Никакъв отговор, само проклетият телефонен секретар: „Моля, щом чуете сигнала, оставете съобщение“.

„Имам съобщение за теб, сладурано, и ще го оставя точно между краката ти.“

Само от любопитство набра и телефонния номер на съдията. Предния ден никой не отговори, но тази сутрин се обади жената, която чистеше къщата.

— А, госпожата е при родителите си.

— А съдията? На телефона е господин Ханкисана от съда. Трябва да му донесем нещо.

— Не знам. Госпожата каза, че е извън града.

Шанк се замисли. Потъркваше с кокалчетата на ръката челото си. Винаги знаеше къде са всички играчи.

„Ако някой доносник ти каже, че в апартамента има трима нещастници, и ти нахлуеш през вратата, ако двама от тях седят в хола, пият бира и похапват чипс, задникът ти се свива и ти се оглеждаш за третия, някой превъртял чешит, който вероятно ще излезе от спалнята като зарежда узи.“

Какво ли означаваше това? Да не може да открие нито Лайза, нито съдията. Може би нищо. Може би са заедно и…

Шанк включи компютъра и прегледа резервациите на „Атлантика“. Търсеше имената на Фримонт и Труит. Нищо. Превключи на програмите на всички вътрешни линии. След тридесет секунди се добра до информацията: предния ден Л. Фримонт и С. Труит си бяха направили резервация за „Нешънъл Еърлайнс“ до Маями. Без фиксирана дата за връщане.

„Маями! Или идват при мен, което е малко вероятно, или са тръгнали надолу към Кис за «Р & Ч», риболов и чукане, или…“

Шанк разбра, че е направил грешка. Трябваше да приключи с нея при първа възможност. Сега вече бе длъжен да го направи.

30.

Дупката на алигатора

Труит прокара пръст по пукнатината в триъгълното парче точно така, както бе постъпил и Джо Дрейтън преди три години. Искаше доказателство и то вече бе в ръцете му — твърдо, тежко и… пукнато.

Светият Граал! Лайза ахна като го видя. Двамата едновременно поставиха ръце върху него и се спогледаха удивени. Сега им оставаше само да го занесат във Вашингтон, да намерят специалист металург, който да го тества по време на почивните дни в края на седмицата. След това по някакъв начин трябваше да убедят колегите на Труит да го приемат, въпреки че не беше включено в докладите. Бяха се изкачили на Еверест, но все още не знаеха как ще слязат.

А имаше и още нещо. Труит трябваше да се върне в съда. Това, което възнамеряваше да направи — да гласува по дело, за което имаше неофициална информация — бе невероятно неетично, но за него беше правилно от морална гледна точка. Никога не би направил нещо, което е нередно само по себе си — да вземе подкуп например. Но действаше по начин, който беше погрешен, само защото законът го правеше такъв. Би ли му дал Джон Калвин правото да не се съобрази със съставения от юристите закон, когато той е в конфликт с естествените закони? Или това беше глупав начин да се осмислят нещата? Истина ли беше, че той би направил всичко, което поиска Лайза, защото е луд по нея и за него тя е по-важна от писаните закони?

След закуската от бисквити, доматен сос и кафе Труит занесе парчето на борда. Лайза за втори път прегърна Маклинток — героична постъпка като се имаше предвид, че той не се бе къпал от времето на последния дъжд. След това се качи на моторницата.

— Върнете се, когато кефалът започне да кълве — каза им Маклинток, докато отвързваше лодката. — Не възразявам да хвърля един поглед на картата на баща ти. Няма да я задържа, искам само да я разгледам.

— Защо не ни дойдеш на гости във Вашингтон? — предложи Труит.

— Със сигурност ще го направя, ако ме представиш на президента Труман. — Маклинток се разсмя така, че от устата му се разлетяха слюнки.

Труит поведе лодката към заливчето покрай покритите с мъх дъбове, които приличаха на неподвижни вдовици, увили главите си с шалове. Беше блестяща утрин, вятърът едва повяваше и той помисли, че има всичко.

„Притежавам доказателството. Имам и Лайза. Единственото, което ми остава, е да превърна титаниевата сплав в злато, да изтръгна правосъдие от лятия метал и да започна нов живот с жената, която обичам.“

Беше ли достатъчно? Какво щеше да стане, ако насила се върнеше на мястото си в съда заради процеса на „Атлантика“? Главният съдия вече знаеше, че е опетнен. Щеше ли да доведе това до неговото дискредитиране? Дали не си бе купил еднопосочен билет като напусна града?

Бе тръгнал след гласа на сърцето и смелостта си и не съжаляваше. Все още бе на пътя на проучването, което го караше да си задава въпроси за всичко, което му се струваше важно. Когато преподаваше в Харвард, бе мечтал да бъде назначен във Върховния съд, но никога не бе вярвал, че е възможно. В страната имаше един милион адвокати, а във Върховния съд — само деветима съдии, само сто и осем от основаването на републиката. За безкрайно кратко време бе един от елита, раздаваше правосъдие от високо, отсъждаше при най-заплетените дела. Бе мъж, чиито думи щяха да останат в историята.

Искаше да се върне в съда, но колко важна беше в действителност работата му? Странно, въпреки напрежението и съмненията си за бъдещето, тук той се чувстваше щастлив. Беше съвсем близо до корените си. Чувствата му, които дълго време дремеха, бяха пламнали. Чувстваше се силен и бе в състояние да направи всичко, което трябваше да бъде направено.

Докато моторницата се движеше към открито море, той слушаше писъка на невидими птици и правеше преценка на живота си. Предната нощ, точно преди да заспи в къщата на Маклинток върху рогозка, изплетена от палмови листа, Труит бе попитал Лайза:

— Би ли се чувствала щастлива тук?

— Тук, в Залива на мишелова?

— В малък град на брега на океана, град с квадратен площад и бръснарница с нашарена в бяло и червено върлина, град, в който щом като те срещнат, мъжете свалят шапка и казват: „Да, мадам“.

— Това са фантазии, Сам. Знам, че не вярваш в подобни места.

— Ами постерът в офиса ти?

— Тасмания е място за бягство, но само в моето съзнание. Аз не мисля, че някой от нас може да избяга като се отдалечи.

— А какво ще кажеш да станем семейство на място, където ще можем да слушаме птиците и нощем да гледаме звездите? Би ли била щастлива да водиш един несмущаван от нищо живот?

— А ти би ли бил щастлив, Сам?

— Не знам. Част от мен принадлежи на това място. Другата част принадлежи на съда. Може би си фантазирам, след като поправихме ужасната грешка.

— Ти никога няма да напуснеш съда. Не и по своя воля.

— Защо си така сигурна?

— Ще има и други грешки, Сам. Винаги ще има грешки.

Безсмъртието в мислите на Шанк бе въпросът, който се отнасяше до това дали се е прославил завинаги като е извършил нещо, не правено преди, и то ако никой не научи, че той е човекът, който го е извършил.

Бе потънал в мисли, защото не можеше да разговаря с Джим Тайгър поради шума на двигателя. Движеха се из мократа прерия и водораслите се привеждаха по пътя им. Шанк седеше на носа на моторницата и мечтаеше, унесен от приспивното бръмчене на мотора. Бяха тръгнали към Залива на мишелова, защото двама приятели на Джим бяха ходили на лов за алигатори предния ден и бяха видели мъж и жена в една лодка в тази посока. Той не бе сигурен, че са били те, но описанието съвпадаше. Едър, късо подстриган мъж и пленителна блондинка.

Донякъде Шанк копнееше да се прослави, но в същото време съзнаваше, че жаждата му за признание е глупава. По дяволите! Славни времена бяха, когато комисията оглеждаше дори и задника му с фенерче. Спомняше си, че когато влизаше в полицейското управление, чуваше шепот: „Това е Шейкениън. Казват, че убил две момчета“. Беше оставил вечерята си, за да намери двамината от Управлението за борба с наркотиците, които седяха в крайслера си, същите момчета, които от месеци го следяха. Изпика се върху една от гумите им. Той беше някой и всички го знаеха. Сега залогът бе много по-висок, но никой не знаеше името му.

Шанк копнееше да извърши нещо, което никой не бе правил. Да убие съдия от Върховния съд. Дори искаше той да се върне в съда. Щеше да го убие лично, щеше да накара съдията да го гледа в очите.

„А не като оная невестулка Осуалд — нищо не е да си седиш на прозореца и да чакаш автоколоната.“

Щеше да стане един от легендарните. Те бяха убивали президенти и проповедници, конгресмени и кметове. Но никой не бе убивал съдия от Върховния съд.

„Дори и Тед Копел да не знае името ми, аз ще се прочуя.“

Моторницата се носеше в открити води вече повече от час. Тайгър намали скоростта и навлезе в заливче, оградено от покрити с мъх дъбове и блатни растения със зелени листа.

— Не сме далеч — извика Тайгър.

Шанк носеше тридесет и осем калибровия си пистолет в кобура, но взе дванадесеткалибровата ловна пушка на Тайгър, която беше по-добра при открити пространства. Прикладът й беше очукан и на едно място дори пукнат. Проклетата пушка изглеждаше така, сякаш с нея бяха копали. Шанк отвори раницата на Тайгър и грабна шепа патрони, като веднага забеляза, че не са добре запечатани, и попита:

— Какво им е на тези патрони? Изглеждат като домашна направа. — Той ги зареди един по един. — Тежат като олово.

— Аз ги изпразних, сложих им малко олово от рибарска мрежа и пак ги запечатах. Стрелят като патрони от картечница.

— Ако някой избухне в лицето ми, с пушката ще ти счупя главата.

— Успокой се. Идеални са. Полюбувай се на сцената. — Той подаде бинокъла на Шанк.

„Сцената?“

За Шанк, който беше роден в Бруклин, прелитащите над главата му ибиси и морската трева във водната прерия бяха толкова безинтересни, колкото и блатата в Джърси. С една разлика — и двете бяха идеални места за погребване на трупове.

Вече бяха излезли в открито море. Сам седеше на капитанското място и веднага забеляза моторницата, която се носеше срещу тях. Беше твърде далеч и не можеше да различи лицата, но видя, че на борда има двама мъже. Водачът носеше шареното сако на микосуките и — странно — другият мъж, изглежда, бе облечен в тъмен костюм.

Труит отпусна дросела. Мъжът с тъмния костюм вдигна с две ръце нещо пред лицето си. Бинокъл. Слънцето се отразяваше в лещите. После се обърна и каза нещо на мъжа до себе си. Пилотът увеличи скоростта и тръгна право към тях и заливчето. Мъжът остави бинокъла и вдигна нещо друго — пак с две ръце. Труит не можеше да си представи какво е, но забеляза, че лявата ръка на мъжа стои малко пред дясната. Мъжът държеше пушка!

Сигурно беше Шанк!

Беше ги намерил така, както бе намерил Джери Клайн и Грег Кингстън.

— Дръж се, Лайза! — извика той, хвана руля и завъртя лодка на сто и осемдесет градуса. Плоското дъно се плъзна по водата. Сам настъпи дросела и увеличи скоростта като се носеше по плитчините с повече от осемдесет километра в час. Изплашиха дузина птици и пурпурночервени водни кокошки, които мързеливо се излежаваха в залива.

Труит не чу изстрела, нито как просвистя куршумът край носа на лодката, но видя ефекта. Оловото подскочи във водата като захвърлен камък и изчезна. Той инстинктивно се приведе и извика:

— Легни долу! Легни на дъното.

Вторият куршум ги отмина, а третият се удари с тъп звук в един надвиснал клон и го разцепи все едно с брадва.

„Господи, защо стрелят? Трябва да се измъкнем от залива. Имаме нужда от място, за да маневрираме.“

Точно отпред имаше канал. Не знаеше дали е разклонение, което води нанякъде, или задънен залив. Насочи се на изток, защото от картата на Сандърс знаеше, че там има широк залив. Това бе единствената им възможност.

Тръгна към канала, който бе полускрит от шубраците, и без да намалява, зави наляво. Моторницата се плъзна под надвисналите клони. Сам се извъртя и с едната си ръка изви дросела, а с другата държеше руля. Скоростта намаляваше, макар че той подаваше пълна газ.

— Сам! Къде е водата? — извика Лайза.

Бяха изскочили на твърда земя и летяха през калта. Алуминиевият корпус застърга в камъни и дънери, лодката се накланяше от едната на другата си страна, сякаш всеки миг щеше да се преобърне. В утринния въздух отекна нов изстрел. Лодката на Шанк ги следваше през калта. Последва друг изстрел и куршумът се удари в кутията на витлото.

За миг калта отстъпи на тънък слой вода и скоростта им се увеличи, но все още не се виждаше разклонение към залива. Бяха попаднали в капана на това разклонение, заобиколено от задушаваща растителност и безплодни призрачни дървета, които протягаха клоните си като ръце на скелети.

Труит хвърли бегъл поглед напред. Снопове светлина проникваха през дърветата, блестяха и му пречеха да вижда добре. Изглеждаше, че канавката свършва в планина, но наоколо нямаше планини. Имаше само равнина и бавното течение на Тревната река. Какво, по дяволите, имаше пред тях?

Още един изстрел. Труит погледна кърмата. Другата лодка ореше земята. Лайза му извика да се обърне.

— Сам! — Тя сочеше носа на лодката и бурно жестикулираше.

„По дяволите!“

Направо от калта пред тях се издигаше насип от пръст, висок около девет метра. Бяха приклещени в сляп ръкав, а пред тях се извисяваше здрава стена. Нямаше накъде да вървят, освен… Труит отново хвана дросела. Двигателят на кадилака изръмжа и лодката започна да криволичи, само кърмата й беше в плитката вода.

— Дръж се — извика той на Лайза и посочи носа на моторницата.

Тя грабна въжето, но вместо да се хване за него, започна да го увива около титаниевия диск и го привърза за палубата. След това се хвана за перилото, готова да посрещне онова, което ги чакаше.

Сам видя как тя се притисна към диска, видя и решителното й изражение.

„Това парче метал е нейната котва и аз не мога да я накарам да го пусне на дъното.“

Шумът бе оглушителен, скоростта — нереална — деветдесет, сто и петнадесет, сто и двадесет километра в час, а лодката подскачаше по водата. Носът се хлъзна по насипа и те излетяха към небето. За частици от секундата останаха във въздуха, летяха, извисиха се над насипа и прелетяха над един мръсен път, след това се наклониха надолу и отскочиха два пъти в чиста синя вода. И двамата се раздрусаха. Роторният диск се плъзна по палубата и повлече Лайза със себе си.

— Добре ли си? — извика Труит. Искаше да отиде при нея, но тя му махна с ръка да не го прави.

Труит погледна назад с надежда. Нямаше никого.

„Страхотно. Може да са се блъснали в насипа.“

Само след секунда лодката преследвач излетя във въздуха, прескочи пътя и падна с плясък недалеч от тях. Преследването започна отново.

„По дяволите. Този, който кара моторницата, знае какво прави!“

Сега и двете лодки бяха в открития залив, плъзгаха се над ниската морска трева и кралска папрат, скубеха жълтите пъпки на лилиите, минаваха край индийски смокинови и бразилски пиперови дървета. Изплашени от рева им, няколко бели чапли се плъзнаха по морската трева към средата на залива. Труит вече имаше къде да маневрира и подкара моторницата като направи два широки завоя наляво и надясно, а след това я обърна и започна да се движи зигзагообразно, за да затрудни стрелеца.

На моторницата на Тайгър Шанк едва се държеше изправен и едва можеше да се прицели. Кожените му мокасини се плъзгаха по мокрото дъно на лодката, която подскачаше по водната повърхност, сякаш останала без контрол.

— Изправи я! — изкрещя той на Тайгър.

Проклетият индианец само махна с ръка.

— Знам какво прави кучият син. Само изправи лодката, иначе не мога да държа здраво пушката.

Докато лодката пред тях се виеше от ниските игловидни водорасли към гора от остра като нож морска трева, Тайгър водеше моторницата в права линия, както му бе наредил Шанк. Шанк стреля, но куршумът полетя твърде ниско.

Внезапно Тайгър завъртя руля и лодката занесе встрани. Шанк се търкулна на дъното и изруга.

— Кучи син!

Надигна се и видя малка лодка с извънбордов двигател — някакви местни селяни ловяха риба. Едва не се бяха ударили. Шанк видя уплашеното лице на един от старите рибари, докато профучаваха покрай лодката.

Тайгър намали скоростта.

— Скапаняк! — Шанк насочи пушката към плуващата пред тях лодка. — Карай след тях!

— Свидетели! — Тайгър посочи малката лодка.

— На кого му пука? Давай напред!

— Искам още пари. Десет хиляди.

— Добре. Само карай!

„Ако не ми беше необходим, още сега щях да те пратя в щастливите ловни полета.“

Тайгър натисна дросела, завъртя рязко руля надясно и само след минута моторницата се носеше над водораслите. След малко пак намали.

— Сега пък какво? — попита Шанк.

Тайгър пак само сви рамене и Шанк огледа хоризонта. Да го вземат дяволите! Не се виждаше нищо, освен синьото небе и птиците.

Труит спря двигателя и остави лодката да полегне сред високите водорасли. Бяха надълбоко в залива, скрити от човешки поглед. Пътечката, която бе останала по водната повърхност, изчезна. Тревата се изправи и за стотни от секундата погълна леките следи.

Труит се приведе от капитанското място и прегърна Лайза.

— Добре ли си?

Тя плъзна ръце по раменете му и силно се притисна в него. Той усещаше как трепери. Заслушаха се в шума на другата лодка. Двигателят отначало се засили, а после отслабна. Преследвачите им ги търсеха безплодно.

— Сам, толкова съжалявам…

— Съжаляваш? За какво?

— Че те забърках в това. Че допуснах да стрелят по Грег. Че разруших живота ти.

Той беше втрещен.

— Виж, Грег ще се оправи, а аз никога не съм се чувствал толкова жизнен. Знаеш ли колко много те обичам?

Размениха си солени от пот целувки. Опасността бе увеличила страстта им.

Внезапно шумът от другата лодка замря.

— Спряха! — Труит отново я прегърна. Представяше си как преследвачите им оглеждат и за най-слабото движение в залива.

— Ще изчакаме да се мръкне и ще се измъкнем оттук.

— Сам, виж това.

— Какво? — Той се обърна.

Една птица със синкавите и пурпурни цветове на пауна кацна на капитанското място. Имаше светлочервен клюн и тюркоазен гребен.

— По дяволите! Червена водна кокошка.

— Защо? Какво не е наред?

Само след миг долетяха още три птици, а десетина други се настаниха върху водораслите. Едната високо изписка, след нея се обади втора. После към тях се присъединиха още десет или дванадесет — оркестър от кръжащи и грачещи пурпурночервени птици.

— Местните рибари ги хранят — каза Труит. — Сега те съобщават на всички да се присъединят към тях, за да обядват.

След миг около тях имаше вече петдесет птици, после станаха стотина и всички искаха да бъдат нахранени.

— Добре дошли в Бодега Бей. — Лайза бе зашеметена от гледката.

— Да, тези приятели приличат на кандидати за филм на Алфред Хичкок.

Над шума от птиците се разнесе ръмженето на другата моторница. Звукът се усилваше.

— Сякаш сме запалили огън.

Той включи двигателя, но не го форсира. Шумът от приближаващата лодка стана по-силен.

„Още не могат да ни видят, но знаят, че сме тук, и чакат да побегнем.“

— Сам, няма ли да се измъкваме оттук? — Гласът на Лайза прозвуча притеснено.

Той изчака до последния момент и натисна здраво дросела. Шумът изплаши водните кокошки.

— Дръж се, мила!

Лодката полетя.

Другата моторница бе на двеста метра от тях.

Труит се насочи точно срещу тях.

Шанк стреля веднъж, но вятърът му попречи и изстрелът не бе сполучлив. Гледаше как лодката на Труит върви право към тях, право към него. Той стоеше на носа. Щеше да бъде първият обезглавен, когато другата лодка прелетеше над тяхната.

— Какво става? — обърна се той към Тайгър.

— Само плаши. Не е страшно. Ще завие.

Шанк гледаше как дистанцията между двете лодки намалява. Беше въпрос на секунди.

— Завърти я! — изкрещя той на Тайгър, който не променяше посоката. — Шибан луд индианец! Завий!…

— Не!

Но Шанк видя израза му. Началото на страха.

Той се обърна към приближаващата моторница. Тя летеше право към тях. Лудото копеле се канеше да ги убие.

В последната секунда Тайгър изви надясно, лодката занесе и едва не се преобърна. Шанк падна и се хвана за борда. Лодката забави ход. Другата моторница мина на разстояние по-малко от два метра от тях и Шанк, проснат на палубата, успя да огледа Сам Труит. Разбра доста неща за човека, който се бе насочил към тях и не помръдна, за мъжа, когото жадуваше да убие.

„Труит не прилича на съдия. В Ню Йорк съдиите са стари глупаци, политически лакеи, които дебелеят и мързелуват, седнали върху огромните си задници. Това момче с квадратна брадичка и широки рамене е упорито. Ще стане истински лов.“

Труит се бе надявал, че рязкото движение ще обърне лодката, така че пътят им да се освободи. Не се получи. Само за секунди лодката на Шанк се завъртя и тръгна подире им. Труит се стегна в очакване. Беше видял Шанк на носа, толкова близо, че би могъл да го закачи на въдица. Бе видял и пламтящия гняв в очите му. Трябваше да защити Лайза от това чудовище.

За да избегне куршумите, Труит завиваше ту наляво, ту надясно и вдигаше скоростта. Високите водорасли обаче пречеха и моторницата бе нестабилна. Боеше се, че може да се преобърнат.

Куршумът изсвистя до ухото му и той се наведе. Следващият удари външната страна на стоманения резервоар. Труит погледна към кърмата и видя, че горивото се излива във водата от образувалата се дупка.

Мъчеше се да се пребори с обзелата го паника. Чувстваше се като ранен заек пред глутница ловни кучета.

„Ще ни хванат веднага щом свършим горивото. В клопка сме и сме беззащитни.“

Видя групи иглолистни дървета, малки острови, по няколко декара единият, чак в другия край на залива.

Бензинът продължаваше да изтича. Резервоарът се опразваше с всяка минута. При наличието на пробойната и чудовищния двигател от кадилак имаха гориво най-много за още няколко минути.

— Лайза! Имаш ли запалка или кибрит, нещо от този род?

Тя го изгледа така, сякаш искаше нещо необикновено, и поклати глава.

— Отвори багажника.

Тя плъзна капака и Труит видя онова, от което се нуждаеше.

— Подай ми сигналния пистолет.

Тя го взе точно в мига, когато един куршум се заби в алуминиевата палуба.

Бяха се отървали от водораслите и плуваха в чисти води. Труит зави вдясно, далеч от ивиците дървета. Преследвачите им направиха същото.

„Трябва да ги заблудим. Ще се престоря, че вървя надясно, и в последния момент ще тръгна наляво.“

Той вдигна сигналния пистолет и стреля назад. Изтеклото гориво избухна с оранжеви пламъци, вдигна се гъст облак дим.

Под прикритието на дима Труит зави наляво, моторницата се плъзна по водата, след това Сам отново я изправи. Бяха почти на километър от дърветата. Лодката подскочи над риф със стриди, носът й задра по твърдите черупки, след това се изви на една страна, като че ли всеки миг щеше да се преобърне. Отдалечиха се от рифа и тръгнаха право към малкия остров. Ивица от варовик и кал, покрита растителност и червени мангрови дървета. Двигателят се задави и спря точно когато стигнаха брега. Труит скочи в калта, която стигаше до коленете му.

— Те поеха в друга посока. — Лайза се вглеждаше в преследвачите им, които едва се виждаха през дима.

След това обаче лодката взе курс надясно и тръгна към тях.

— Видяха ни — каза Труит. Наведе се през перилата и се помъчи да издърпа роторния диск, който според него тежеше поне седемдесет килограма.

— Не можем да стигнем далеч с това — обади се Лайза.

— Точно зад дърветата — отвърна й Труит.

Като пляскаше из водата и дишаше тежко, той помъкна клиновидното парче метал край мангровите дървета, чиито корени бяха на метър от земята. За миг се скриха от погледа на хората в приближаващата лодка. Труит огледа брега и застана между едно езерце и един дъб, като добре запомни мястото. Потопи диска в дълбоката метър вода и бързо го зарови в тинята.

— Хайде — каза той. — Да намерим някакво прикритие.

Погледна плетеницата дървета и лози на малкия остров. С колко ли време разполагаха? Къде биха могли да отидат? Нямаха оръжие, нямаха лодка, нямаха нищо. Нямаше накъде да бягат, нямаше място, където да се скрият. Може би можеха да се покатерят на някое дърво или да се мушнат в шубраците, но ако противниците им ги търсеха упорито, щяха да ги намерят. Тогава го видя. Насип пръст се издигаше на метър над земята, на около шест метра от брега.

— Чакай! — каза той. — Под острова има пещера. Ако успеем да открием входа, ще се скрием там.

— Пещера? Тук е равно. Къде…

— Под водата. — Той предпочете да не се впуска в обяснения. — Хайде! — И я поведе към брега. — Често го правехме като деца.

„Е, добре, не беше често, но веднъж се обзаложих с Джимбо и го направих. Спечелих карбоновия му телескоп.“

— Сам, къде отиваме?

— Търсим тунела.

„Всъщност това не е пещера, а дупка на алигатор. Само се надявам животното да не дреме у дома си.“

Той поведе Лайза из дълбоката до коленете вода, като се опитваше да отгатне къде е копал алигаторът.

— Трябва да е тук някъде. — Той оглеждаше насипа.

Бученето на приближаващата моторница се усили. Не се виждаше, бе някъде зад дърветата. Нямаха много време. Нямаха и избор. Труит направи няколко крачки и краката му хлътнаха. Водата стана дълбока до гърдите.

— Тук е. Хайде. Ще плуваме под острова.

— Сам, това е лудост!

— Просто ми повярвай.

Но и той самият бе изпълнен със съмнения. Тунелът можеше да е блокиран. Ако Лайза се паникьосаше и направеше погрешен ход или се вцепенеше от страх, можеше да се удави. Ако се върнеха, Шанк щеше да ги спипа. А ако пък алигаторът бе в леговището си, щяха да се превърнат в доставена в дома му пица.

Той се протегна и счупи един клон от надвисналото дърво. Бе дълъг около метър, а диаметърът му не надвишаваше пет сантиметра.

Моторницата на Шанк се появи в далечината.

— Хайде. Нямаме време за спорове.

Лайза бе уплашена. Не бе добър плувец. Там, където бе израснала, Тихият океан бе много студен, а тя никога не бе имала удоволствието да ходи да плува в басейн. Бе водила малкия Грег, за да следи времето на обиколките му, но водата миришеше на химикали и изглеждаше отблъскваща. Когато ходеше с Макс по хотелите, там имаше басейни с хидромасажна апаратура и толкова. Нищо не приличаше на това. Сам я водеше из водата, която вече стигаше до брадичката й. Каза й да си поеме дълбоко дъх.

После се потопи и тя го последва. Водата беше чиста и прозрачна. На дъното се полюляваха листа от папрат. Труит плуваше към нещо, което приличаше на черна дупка. Тя разбра, че това е входът на пещерата. Той насочи клона пред себе си.

Пълна тъмнина. Тя плуваше зад Сам, като се държеше за единия му крак. Едното й рамо се отърка в тунела — дупка в твърдия варовик. Питаше се още колко трябва да плуват. Насипът, който видя на брега, стигаше почти до водата, но тунелът не бе прав. Въздухът не й достигаше.

„Сам! Сам! Ще се удавя!“

Внезапно Сам я хвана здраво за лактите и я дръпна право напред. Главата й се удари в нещо. Нямаше светлина, но имаше въздух. Тя вдиша няколко пъти, преди да се опита да проговори.

— Добре ли си? — попита я Труит.

— Добре съм. Не мислех, че ще се справя.

— Беше страхотна. Ние сме под насипа.

Стъпваха из водата в малка пещера, широка може би метър и петдесет. Труит протегна пръчката си нагоре и започна да мушка тавана. Западаха буци пръст. През отвора проникна лъч светлина.

— Може да се наложи доста да почакаме — обясни той.

Шанк скочи от моторницата на Тайгър. Мокасините му се хлъзгаха в калта. Той хвърли поглед към заседналата лодка с дупка в резервоара. Оглеждаше я внимателно, както детектив оглежда за следи след извършено убийство. Скочи на борда и се приведе. По палубата се забелязваха пресни драскотини. Стружки светъл алуминий плуваха в локва от два-три сантиметра мръсна вода. Палубата бе наранена от твърд предмет.

„Като титан… Тези копелета са намерили диска.“

Той се огледа. Поне не бяха отишли много далеч.

Обмисли възможностите. Може да са го изхвърлили на километър и половина от брега или да са го заровили на две крачки от мястото, където стоеше. Така или иначе, нямаше да го намерят. Нямаше и значение. Ако убиеше и двамата, никой нямаше да го намери. Хванал в ръце пушката, той стъпи на брега и каза на Тайгър:

— Давай да намерим тия копелета и да свършваме с това.

Лайза и Сам чуваха всяка дума. Шанк и мъжът, наричан Тайгър, стояха някъде близо до насипа. Спореха дали да ги търсят заедно, или да се разделят и дали да не стрелят напосоки из шубраците.

Минаха няколко минути, преди мъжете да се отдалечат в различни посоки. Труит бе прегърнал Лайза и й помагаше да стои във водата. Страхът им растеше.

Лайза гледаше мъжа, когото обичаше. Косата му се бе сплъстила от водата в гъсти къдри. Лицето му бе зацапано от буците пръст от тавана на пещерата. Капка вода падна върху миглите му и той премигна няколко пъти. Беше най-прекрасният мъж на света.

— Ще трябва да се махаме оттук след малко.

— Защо? Не сме ли на сигурно място?

— Възможно е да ни причакват отвън, а ние не можем да останем тук след мръкване.

— Защо не?

Той си пое дълбоко дъх и въздъхна.

— Защото Ал ще се върне.

— Кой?

— Господин Алигатор. Това е леговището му, а ние участваме в нещо като филм на ужасите. Той ще се вбеси, ако открие, че някой е спал в леглото му.

— Какво?!

Той се опитваше да се пошегува, но на нея не й бе до шеги. Внезапно я обзе чувство за клаустрофобия в тясната дупка. Какво ставаше с въображението й? Беше уморена, беше й студено и я обземаше паника. Искаше да се измъкне възможно най-бързо. Беше ядосана, много ядосана и сърдита на Сам. Съзнаваше безсмислието на реакцията си, но бе безсилна.

— По дяволите, Сам. Няма да изляза. От Шанк се страхувам повече, отколкото от някой алигатор.

Шанк се провираше през шубраците и корените на мангровите дървета, преплетени като змии. Беше се изпотил и комарите влизаха в ушите му и смучеха кръв от врата му. Стъпи накриво в една дупка на раци и си навехна глезена. Раздра панталона си в един корен. Правеше трета обиколка на малкия остров и усещаше гнева си като парче метал върху езика си. Проклинаше Сам Труит. Проклинаше Макс Уонакър, проклинаше и Джим Тайгър. Проклинаше всички и всичко.

След това излезе на калния бряг с надвисналите дървета при заседналата моторница на Труит. И изведнъж видя две стъпки, отпечатали се в калта. Бе ги пропуснал първия път, но сега ги проследи до плитчината, където изчезваха, а после отново се появяваха на острова.

„Защо като са слезли от моторницата, не са тръгнали направо към брега?“

От храсталаците излезе Тайгър и се приближи до него.

— Прерових всеки сантиметър от това миризливо място — каза той. — Няма ги.

Шанк се взираше във водата.

— Какво търсиш? — попита Тайгър.

Шанк не му обърна внимание. Противното копеле бе безполезно. Шанк заслони очите си от слънцето и хвърли поглед в прозрачната вода, която стигаше до средата на бедрото му. В тинята проблясваше метал.

— Тук е! — извика той.

— Какво е тук?

— Парчето, за което мечтаех! — Усмивката на Шанк бе като острие на нож.

Чуха, че двигателят заработи, и Лайза каза:

— Тръгват си.

Труит бе изпълнен с подозрения. Защо си тръгваха, преди да са приключили с тях? Възможно бе Тайгър да е тръгнал с лодката, а Шанк да чака зад някое дърво. Но дори да ги причакваха отвън, алигаторът можеше да се върне всеки миг.

— Добре, да вървим — каза Сам. — Вдишай и издишай няколко пъти, после си поеми дълбоко дъх.

Тя отново го следваше към светлината в края на тунела. Излязоха да си поемат дъх в плитката вода точно до входа. Зимното слънце блестеше, а небето никога не бе изглеждало толкова синьо. Труит огледа хоризонта. Шумът от моторницата заглъхваше, но тя се виждаше добре в широкия залив. На борда различи две фигури.

— Отишли са си — каза той развълнувано, застанал в плитчината. — Остава ни само да приберем диска и да си вървим у дома.

— Как?

— Мисля, че все още мога да запаля огън от две сухи дървета.

— Ако е така, Сам, още преди залез ще спечелиш значката на скаут.

— Вече я имам. — Той преджапа водата и застана на равно разстояние между езерцето и дъба.

С клона, който все още бе в ръцете му, разрови тинята. Нищо.

Опипа и с крак, но се заплете в някакви листа. Пъхна главата си под водата и огледа дъното, заопипва с ръце, но разтревожи единствено няколко рака и голи охлюви. От диска нямаше и следа. Пое си дълбоко дъх и потопи главата си още по-дълбоко — на сантиметри от дъното. Пак нищо.

— Няма го! — извика той като извади глава от водата. — Диска го няма.

— Сигурен ли си, че мястото е точно това? Може да си се завъртял и…

— Много добре запомних мястото.

— Ох!

— Съжалявам. След всичко, през което преминахме…

— Затова Шанк си е тръгнал. — Лайза се загледа към изчезващата от погледите им моторница. — Не е било нужно да ни убива. Щом е намерил диска, той печели.

Труит все още се оглеждаше и влачеше крака по дъното с надеждата да настъпи парчето метал. Лайза вървеше след него и се опитваше да му помогне.

— Да върви по дяволите! — изръмжа той. — Просто не мога да го повярвам.

„Бяхме толкова близо.“

Сам Труит бе отчаян. Бе провалил Лайза. Бяха изминали целия този път, държаха в ръце доказателството, а сега всичко бе свършило. Трябваше да се чувства щастлив, че е жив, но непрекъснато мислеше за провала си. Гневът му растеше и той се самообвиняваше. Кое го караше да мисли, че е в състояние да спаси света? Сигурно същата самонадеяност, с която вярваше, че може да живее съгласно собствените си правила. Може би не заслужаваше да бъде в съда. Може би не заслужаваше и любовта на тази прекрасна жена.

Той обикаляше в кръг, съзнаваше, че е безполезно, но не можеше да се предаде.

— Престани да шляпаш! — Бе ядосан на себе си, но си го изкарваше на Лайза.

— Не съм аз, Сам.

Отново се чу тих плясък.

— По дяволите, Лайза!

— Сам! — възкликна тя ужасено.

Той се обърна.

Отново се чу плясък… и в същия миг видя една вълнообразна опашка… и една заоблена муцуна с две присвити очи над нея. Един алигатор се бе разположил между тях и брега.

Труит се премести между Лайза и животното в дълбоката до кръста вода.

— Ще се бориш ли с него, Сам?

— Да се боря ли? Да не си луда?

Алигаторът се потопи още. На повърхността се виждаха само муцуната и очите му.

— Нали Джимбо каза, че си измъквал алигатори от дупките им! — Тя бе смутена и уплашена.

— Той не беше под клетва, когато ти разказа това. Единственият случай, когато съм докосвал алигатор, беше когато си купих чифт мокасини дванадесети номер от Бали.

— Какво ще правим?

— Бавно, много бавно го заобиколи и тръгни към брега. Никакви резки движения. — Не бе убеден, че това е най-добрият съвет, но не можеше да измисли друго.

„Господи! В какво се забърках?“

Те се плъзгаха бавно към брега, отдалечаваха се от алигатора като се стараеха да не пляскат във водата. Единственото желание на Труит бе Лайза да излезе от водата. Алигаторът отвори широко уста като в прозявка.

— Отегчаваме го — каза Лайза.

Труит не отговори. Според него алигаторът изглеждаше гладен.

Бяха на две крачки от брега, когато той замахна здравата с опашката си и с мощен тласък се отправи към брега.

— Бягай! — извика Труит.

Когато чу шума на двете моторници, Маклинток веднага разбра много неща. Знаеше, че първата моторница, която навлезе в морската трева, е същата, която напусна пристана му тази сутрин. Ръмженето на двигателя от кадилак не можеше да бъде сбъркано. Знаеше също, че водачът на втората моторница е скапаняк, защото следваше лодката на Труит, вместо да погледне накъде се движи. Маклинток се занимаваше със своята си работа — ловеше морски костур или каквото кълвеше. Беше с малката си шестметрова лодка с извънбордов двигател. Разпозна Джим Тайгър, крадец на дребно, който никога не бе извършил нещо добро. Не познаваше мъжа в тъмен костюм, който се прицелваше с пушката си в сина на Чарли Труит, но бе сигурен, че е човек от града.

Маклинток не можеше да се движи с малката си лодка след двете моторници, но ги следваше от разстояние, след това намали на около километър от мангровите дървета, където бяха спрели двете моторници. Седеше в лодката и се проклинаше, че е излязъл да лови риба невъоръжен. Имаше дни, когато не напускаше дома си без пушка, но в последно време се бе укротил. Беше в период на изпитание и му бе забранено да носи оръжие, макар че навремето подобна забрана не го бе спирала.

„Станал съм прекалено цивилизован. Право казват, че точно когато ти трябва, оставяш пушката си вкъщи.“

Той търпеливо чакаше, прикрит зад клоните и корените на мангровите дървета. Чу двигателя на една от моторниците и по шума позна, че е тази на Тайгър. Моторницата заобиколи ивицата дървета и излезе в открития залив.

Маклинток стоеше неподвижен, а моторницата се насочи право към него. Той се досети, че търсят изхода от широкия залив. Когато приближиха мангровите дървета, мъжът с костюма се наведе, взе нещо от палубата и го закрепи на ръба на борда. Беше блестящото парче метал, което беше стояло в навеса на Маклинток цели три години.

То потъна в дълбоката метър и петдесет вода с тих плясък. След това моторницата изчезна от погледа му.

Само след няколко минути Маклинток подкара своята лодка към мястото, където мъжът с костюма бе потопил парчето метал, и забоде една въдица на мястото, за да го маркира. След това потегли към малкия остров. Нужни бяха двама мъже, за да вдигнат дяволското нещо на лодката. Щом приближи брега, видя триметров алигатор да се плъзга по водата и да изчезва. Вероятно се бе отправил към дупката си.

Маклинток изключи двигателя, спря в плитчината и се огледа за съдията и неговата приятелка.

Не ги видя, но чу женски глас.

— Отиде ли си?

„Къде ли са?“

Огледа се и ги видя — бяха се покатерили на едно ниско дърво.

— Виж ти! — възкликна Маклинток.

— Алигаторът ни подгони, но шумът от лодката ти го уплаши.

Двамата се смъкнаха долу и момичето се затича към него.

— Благодаря ти, Маклинток! — И за втори път през този ден го прегърна.

„Гледай ти! А като им кажа какво е заровено в залива, сигурно ще получа и целувка по устните.“

Трета част

Пет гласа могат да постигнат всичко.

Уилям Дж. Бренан,

съдия във Върховния съд на САЩ, 1956 — 1990

31.

Безстрашният мъж

Сам Труит влезе в съблекалнята точно в девет и петдесет и пет и се спря за миг, за да огледа колегите си.

„Нищо не се е променило. Моят свят е с главата надолу, но тук от стотици години нищо не се е променило. Може би в това е красотата. Ще се пъхна в тогата, ще се обърна и ще видя как главният съдия Джон Маршал храчи в плювалника.“

Беше объркан. Докато бягаха във Флорида, си мислеше, че иска да се откаже. Но сега, заслушан в мълчаливите разкази на мраморните коридори, понесен във възбудата от постоянното преследване, вече не бе сигурен. Не че това щеше да бъде негов избор. Никой не го бе поканил да се върне. Той просто възнамеряваше да поиска мястото си. Както Маклинток бе обявил, че Евърглейдс е негово място, така и Труит щеше да седне на мястото си и нямаше да позволи никой да го помести.

Опита се да обмисли противоречащите си чувства. Част от него искаше да прекара следващите тридесет години в храма на правосъдието. Спомни си известната сред съдиите поговорка, завещана им от историята: „Правото е ревнива любовница и изисква постоянно и продължително ухажване“. Друга част от него копнееше да бъде с Лайза, където и да пожелае да отиде тя.

„Лайза. Всичко се връща при теб.“

Този ден тя щеше да се появи и да седне в ложата на сътрудниците, но на следващия ден, ако всичко вървеше както трябва, щеше да се превърне в звезда.

— Или ще спечелим делото, или и двамата ще бъдем арестувани — бе му казала тя сутринта.

Сега, преди да го бяха забелязали, Труит наблюдаваше как колегите му изпълняват познатите ритуали. Атмосферата бе спокойна, съдиите разговаряха приглушено и Труит си спомни прекрасното описание на съдията Холмс, който бе казал, че в съда е тихо като в центъра на бурята.

„Прав си, Оли. На заседанието ще се извие истински ураган.“

Виктор Смол, който си играеше с маншета на тогата си, го погледна стъписано. Гуидо Тарази и Уилям Хъбс обсъждаха в един ъгъл лалетата — и двамата бяха градинари любители. Щом видяха младшия съдия, те се вцепениха и разговорът им замря по средата на цъфтежа. Гуендолин Робинс и Дебора Каплан седяха до масата, прелистваха предстоящите дела и не забелязаха черната овца на семейството. Пауел Маклеод разговаряше с шефа Уитингтън, който бе с гръб към Труит.

— Здравей, Младши. — Къртис Бракстън потупа Труит по рамото. — Как е машинката?

— Още тиктака.

Главният съдия се обърна и го изгледа смаяно.

— Носят се слухове, че си в прекрасно здраве, но си избягал в Лас Вегас с момичето, което е твой сътрудник — прошепна Бракстън. — Най-добрият скандал след интимния разговор на Аби Фортас с Линдън Джонсън, дори по-добър от пребиваването на Търгуд Маршал във ФБР.

Главният съдия направи няколко крачки и ги приближи. Обшитата му със злато тога се развяваше, лицето му бе почервеняло.

— Господин Труит!

— Какво стана със Сам? — попита Труит. — Или съдия? Аз все още съм съдия във Върховния съд.

— Вие сте на лечение. Какво правите тук?

— Внезапно състоянието ми се подобри. — Той обърна гръб на главния съдия, отвори шкафа си и извади тогата си. — Тук съм за изслушването на страните по делото на „Атлантика“.

— Вие няма да заседавате! — прогърмя Уитингтън и опръска със слюнка врата на Труит.

Той се обърна и го изгледа.

— Нима? И кой ще ме спре? Оттеглих се доброволно и сега се връщам. Вие нямате право да ме отстраните. Ако вашите хора в Конгреса искат да ме дискредитират, ще отговоря когато трябва.

— Може и да се наложи — подигравателно се усмихна шефът и приближи лицето си до това на Труит. — Ако се опитате да влезете на процеса, за който ви е било оказано влияние отвън, аз лично ще се погрижа да бъдете дискредитиран, лишен от права и…

— Намазан с катран и перушина — весело допълни Труит. — Оценявам вашата загриженост за здравето ми и морала ми, но аз съм съдия, а точно сега имаме процес.

— Какво означава това?

— Че ако не се дръпнете от пътя ми, ще бъда принуден да ви ритна по дебелия задник.

Някъде зад тях Виктор Смол изхълца.

— Само опитай! — каза главният съдия. Мускулите на челюстта му играеха.

— Първо ти, старче. Направи най-добрия си удар.

В стаята настана мъртва тишина. Застанали един срещу друг като петли, Труит и Уитингтън се гледаха, без да мигнат. Кранът бе отворен докрай и адреналинът се разливаше по вените на Труит.

— Престанете да тъпчете земята като двама гневни самци. — Бракстън застана между двамата. — Ако някой от вас направи нещо, ще съжалява. Предполага се, че тук сме едно цяло, което разрешава споровете с разум, така че ще е по-добре, ако…

— Стой настрани, Бракстън. Това е между мен и Труит. — Главният съдия не отделяше поглед от младшия.

— Съдия не е бил дискредитиран от 1805 година, от случая със Самюъл Чейс, и той тогава е бил оправдан. Така че, шефе, ако не споделите за какво става дума с останалите, ще приема, че това е лична вражда между двама дебелоглавци, които се опитват да докажат чии топки са по-големи.

Разнесе се звън — немелодичен дразнещ звук.

— Това е звънецът за първи рунд, шефе — каза Труит. — Нали сте били шампион по бокс? Преборили сте се с Теди Рузвелт за титлата. Или беше Марта Вашингтон?

Труит предполагаше, че съдията ще го обсипе с ругатни, но Уитингтън стоеше намръщен, само лицето му стана още по-червено.

— Дълго ще се говори за този ден — процеди през зъби шефът, отстъпи крачка назад и приглади тогата си. — Но сега имаме процес.

Обърна се и тръгна към съдебната зала. Другите съдии го последваха като гъски. За пръв път всички пропуснаха традиционното стискане на ръце.

Труит въздъхна дълбоко и отпусна юмруци. Така или иначе, планът бе сполучлив. Беше се върнал в съда, поне засега. Но имаше още много работа.

— За бога, Сам! — каза Бракстън като преминаха през червената плюшена завеса и заеха местата си. — Ще ми кажеш ли какво става?

— Още не.

— Внимавай. Старият скорпион още има силен удар.

— Всички, които имат дела пред почитаемия Върховен съд на Съединените щати, се приканват да насочат вниманието си към съда, който влиза — извика разсилният. — Бог да пази Съединените щати и Върховния съд.

„Бог да пази всички ни“ — помисли си Сам.

Албърт Голдман стоеше зад катедрата, влачеше си краката и произнасяше предварително подготвената си реч. Говореше прекалено бързо, с нюйоркски акцент, движеше нервно главата си и пледираше за жертвите, без да отделя очи от главния съдия. Защитникът на ищците, според Сам Труит, напомняше на стар грешник, застанал пред свети Петър с молба да го пусне през райските врати. Голдман имаше нещастието да изглежда прекалено нисък зад катедрата, костюмът му беше прекалено опънат около корема, а лампите на тавана осветяваха плешивината му и я превръщаха в бял мираж. Труит слушаше и мълчаливо съжаляваше нещастния защитник, който не би могъл да спечели: беше дълбоко убеден в това.

„Само аз мога да спечеля и то не тук в залата, а по-късно, по време на съвещанието. И не бих могъл да се справя без помощта на Лайза.“

Труит потърси погледа й. Нямаше търпение да дочака края на деня, за да я види. Питаше се колко ще траят силните му чувства. Завинаги?! Защо не? Също като ученик, той броеше часовете, които оставаха, преди да я вземе в прегръдките си. Щяха да се срещнат в хотела. Труит не се беше връщал в дома си, нито Лайза бе отишла в апартамента си. Бяха наели малък апартамент в хотел близо до Дюпон Съркъл и минаваха по заобиколни пътища на път за съда и обратно. Въпреки че Шанк нямаше откъде да знае, че са намерили диска, те действаха предпазливо.

Цяло чудо бе, че след като бяха загубили диска, го намериха отново. Шанк може би си мислеше, че те вече не представляват опасност, но Труит не го подценяваше. Бяха намислили да отидат при шерифа на Колиър, за да го накарат да арестува Шанк, но нямаха физически доказателства. Имаха само своята дума срещу неговата, което съвсем не беше достатъчно, за да бъде подведен под отговорност. Освен това публичността би попречила на целта им и тогава фактически Труит не би могъл да се върне в съда.

Докато Голдман напевно мърмореше, Труит погледна към Питър Флахърти, който си водеше бележки на масата на ответниците и чакаше своя ред. Но повече го интересуваше мъжът, седнал до адвоката на „Атлантика“ — Макс Уонакър. Той носеше раиран костюм, шит по поръчка. Ръцете му спокойно стояха върху масата пред него. Красив мъж, наближаващ петдесетте, с прошарена тъмна коса. Уонакър вдигна глава и очите им се срещнаха. Труит стисна зъби.

„Знам какво си направил, нещастнико.“

Питаше се дали омразата му не се дължи на факта, че обичат една и съща жена, а не на действията му. Лайза го оправдаваше. Бе му казала, че Макс не е бил винаги корумпиран. Може би. Може би се опитваше да върви по опънато над Ниагара въже и не възнамеряваше да се намокри. Това, което знаеше Труит, бе, че Уонакър е виновен за смъртта на двеста осемдесет и осем души и че е оставил Лайза сама на огневата линия. Той напълно заслужаваше това, което щеше да последва, стига Труит да успееше да се справи.

Като се сети за съвещанието на следващия ден, Труит се усмихна. Това, което бяха намислили, не бе правено през двестате години от съществуването на Върховния съд.

„Или ще спечелим, или ще бъдем прогонени от града.“

Въпреки напрежението и тревогата той бе в мир със себе си. Когато преди два месеца бе дошъл в съда, той се страхуваше от хиляди призраци. Боеше се, че няма да се справи. Боеше се от неприятелите си, които се мъчеха да го отстранят от съда, от скандала, който би избухнал, ако жена му го напусне. Беше затворник в кабинета си и в дома си. А сега…

„Страховете ми останаха в Глейдс, а безстрашният мъж е всемогъщ.“

Толкова много се бе променил животът му за кратко време. Изпитваше съмнение във всичко, в което вярваше преди.

„Смятах, че трябва да отдам живота си на правосъдието. Това бе акт на преклонение, нарушение на пътуването из правилата и законите. Лайза ме накара да прозра истинската справедливост.“

Труит хвърли поглед към задната част на съдебната зала, към мраморните фризове над главния вход. Властта на Злото — Корупцията и Измамата — се уравновесяваше от Доброто — Сигурността, Милосърдието и Мира.

„Архитектите и занаятчиите са си знаели работата — помисли си той. — Седналият съдия няма друг избор, освен да се концентрира върху метафоричните фигури, които като че ли се взират право в лицето му. Триумфът на Правосъдието пред властта на Злото. Прекрасни думи и възвишени теории. Но съществува ли правосъдие в съдебната зала? Тук ще видиш маскарад на хора с изключителни способности да се преструват. Ще откриеш лъжа и измама. Ще откриеш жалки адвокати, свидетели — лъжци и мързеливи съдии. Ще откриеш спор, който ясно ще ти покаже коя от страните разполага с по-добър наемен убиец и по-взискателен клиент.“

„Но правосъдието — като идеална концепция — трябва да бъде довлечено в тази позлатена кула. Та дори да оставя кални следи по мраморния под.“

Той слушаше как Голдман се аргументира, че присъдата следва да бъде променена поне поради две причини.

— Първо, областният съд е сгрешил в това, че приетото през 1978 година Постановление за отмяна на държавното управление на въздушните линии препятства държавата да предявява иск за щети, причинени при самолетна катастрофа. И второ, налице е ясно доказателство за проявена небрежност от страна на „Атлантика“. Това всъщност прави невъзможно приемането на решението. Затова журито…

— Но ако се окаже, че не сте прав по точка първа? — попита главният съдия, очевидно зарадван, че делото може да бъде толкова лесно решено.

— Разбира се, нашите аргументи имат за опорна точка факта, че Конгресът не възнамерява да отмени мерките, които взема държавата при непредумишлено причинена смърт, когато става дума за юрисдикцията на въздушната сигурност и регулиращите мерки. Това не би могло да бъде направено, без да се осигури замяна на федералните средства.

— А ако не сте напълно прав? — намеси се Гуидо Тарази, като дращеше професорски с молив кокетната си брада. — Ако Конгресът не възнамерява да отмени държавните мерки, но — да използвам по-общи изразни средства — след това е направил тъкмо това? Няма ли тогава вашите клиенти да останат без обезщетение?

— Недопустимо е според закона правонарушението да бъде предпазвано от отговорност — помпозно изрече Голдман. — В правния факултет ние учим, че за всяка грешка има съответно наказание.

„Назад към клишетата“ — каза си Труит. Това не бе Даниел Уебстър, който умолява Джон Маршал по делото за колежа Дартмут: „Това, сър, е малък колеж и там са онези, които го обичат“. Това не беше и възрастният, но елегантен бивш президент Джон Куинси Адамс, който спори по дело с главния съдия Тейни. Не беше и Хенри Клей, който си взима енфие от кутията на съдиите, а това увеличава красноречието му.

— Като бивш професор — поде Тарази със самодоволна усмивка, — ви уверявам, че в юридическите факултети се приказват и много празни приказки.

Тарази изчака да затихне тихият кикот в галерията. На масата на ответниците Уонакър и Флахърти също размениха усмивки.

— Независимо от строгостта на решението, ако Конгресът отмени мерките, дори и по невнимание, няма ли да бъдем принудени да следваме предписанията на постановлението?

— Да, но…

— Нека поговорим за небрежността — намеси се съдията Смол със скърцащ глас. — Къде има следи от нея? Къде ще ни посочите факти, доказващи неизпълнението на задълженията от страна на въздушната компания, което е довело до взривяването на самолета?

— Ние твърдим, че причината за катастрофата не е бомба, а пропуск в процедурите по поддръжката — неубедително заяви Голдман.

— Това е твърдение, което следва да се докаже — избоботи главният съдия. — Къде е доказателството? Ако се съди по документите, не може да става и дума за това. В случай че не можете да посочите нещо определено, тази трагична катастрофа е нещастен случай, злополука, за която няма виновен, поне не и такъв, който да застане пред съда.

В галерията Лайза започна да се върти. Приведе се напред и поклати глава. На Труит му бе трудно да я види добре от толкова далече, но му се струваше, че се взира в главния съдия.

Лайза бе като зашеметена. Не бе сигурна, че е чула добре думите на Уитингтън, но някои от тях отекнаха в съзнанието й.

„Трагична катастрофа. Нещастен случай. Злополука.“

Къде бе чула тези думи?

— Възможно е да няма някакво пряко доказателство — каза Голдман. — Но то може да е подсказано от броя на откритите пропуски в поддръжката, установени при проверките на Федералната администрация по въздухоплаване.

„Федерална администрация по въздухоплаване. Спомням си.“

— Не е ли твърде далеч този мост? — запита Хърбс. — Жалбите от общ характер не могат да бъдат свързвани с този случай.

Голдман замълча, раменете му хлътнаха.

— Ние мислим, че този въпрос е от компетенцията на съдебното жури, Ваша Чест — меко изрече той.

Лайза си спомни всичко. Бе стояла с ухо, прилепено до вратата на хотелския апартамент на Макс. Питър Флахърти се хвалеше, че знае как ще звучи окончателното решение на съда.

„Ако се съди по документите, не може да става и дума за това. В случай че не можете да посочите нещо определено, тази трагична катастрофа е нещастен случай, злополука, за която няма виновен, поне не и такъв, който да застане пред съда.“

Как бе възможно главният съдия да повтаря с такава точност думите на адвоката на „Атлантика“? Флахърти все още не бе говорил. Лайза бе запаметила досието по процеса и знаеше, че тези думи ги няма написани там. Главният съдия просто нямаше откъде да ги прочете. „Освен ако…“

Освен ако Флахърти и Уитингтън не бяха разговаряли. Светна червената сигнална лампа. Голдман погледна с примирение, благодари на съдиите и си седна.

Питър Флахърти — главният адвокат на „Атлантика“ — решително се изправи. Бе висок и красив мъж към шейсетте. Като млад бе работил като съдия и имаше колекция от три перодръжки с гъши пера заради това, че се бе явявал като страна във Върховния съд.

— Първо — започна той, — ние сме убедени, че Областният съд е взел правилно решение по трънливия въпрос за катастрофата. Дори и да не е така, в докладите по случая липсва доказателство за проява на небрежност. Нищо, никаква следа!

Сам Труит погледна към галерията. Лайза бе развълнувана. Каквато и да беше причината за вълнението й, трябваше да почака.

— В докладите са приложени много жалби на ищците, че разследванията не са били достатъчно задълбочени — каза Гуендолин Робинс. — Не е била удовлетворена и молбата Джо Дрейтън — шефът по поддръжката, да се яви и да даде свидетелски показания.

— Фирмата осигури пълномощник, който имаше достъп до всички документи. — Флахърти не пропусна възможността да нанесе ответен удар. — Господин Дрейтън се пенсионира и не се яви да свидетелства както пред ищците, така и пред ответниците. „Атлантика“ бе убедена, че неговите показания ще помогнат да се изяснят причините за катастрофата, затова правихме много, но напразни опити да го открием.

„Нима?“ — с горчива ирония си каза Лайза.

Труит се удивляваше на лекотата, с която адвокатът смесваше фактите и измислиците.

„Нито един артист не е в състояние да интерпретира ролята си така свободно, както адвокатът интерпретира истината.“

— Самолетът е катастрофирал поради експлозия в двигател номер две, нали така? — загрижено попита Къртис Бракстън.

Бившият генерал от армията навярно бе единственият сред съдиите, който имаше представа за работата на един двигател.

— Да. Най-вероятно терористите са поставили експлозивите в кожуха на двигателя. Казвам „вероятно“, защото Националната дирекция по безопасност на транспорта не успя да установи категорично причината за катастрофата, а и ищците не откриха причина за инцидента, различна от неочакваните престъпни действия на трета страна.

— Ако на борда не е имало бомба — наруши мълчанието си Труит, — не е ли това доказателство за проява на небрежност?

Флахърти замълча. Добрите адвокати са особено бдителни, когато им зададат хипотетични въпроси. Такъв въпрос неизменно повлича и втори, и трети, а е напълно възможно в края на пътя да ги очакват и плаващи пясъци.

— Не може да се приеме само по себе си.

— Не е ли истина, че не се очаква двигателят да избухне, ако някой не е извършил престъпно деяние и процедурите по проверката са били извършени старателно? — продължи Труит.

— Възможно е причината да е в производителя, да е възникнала още при проектирането — подхвърли нов коз Флахърти. — В такъв случай той, а не превозвачът носи наказателната отговорност.

— Този двигател е бил на повече от двадесет години — не се предаваше Труит. — По време на изпитанията всеки дефект би бил регистриран и щом не е открит, това не е ли проява на небрежност?

— Точно така — самодоволно се усмихна Флахърти, сякаш Труит бе попаднал в собствения си капан. — Но осем месеца по-рано двигателите са били щателно проверени. Нито роторният диск, нито пък друг механизъм или система са показали наличие на повреда. Затова не може да се говори за проява на небрежност, независимо от това дали на борда е имало бомба, или не.

Флахърти очевидно предварително добре се бе подготвил да отговаря на специфични въпроси.

— Авиокомпанията е извършила всичко необходимо. Единствените виновници са терористите. „Атлантика“ е толкова жертва, колкото и всеки един от ищците. Тя не носи отговорност. А сега бих искал да се върна на въпроса за…

— Ако дискът бе намерен — прекъсна го Труит — и металургическите изпитания бяха показали, че дискът не е бил подлаган на проверка и се е разбил не поради взрива на бомба, а поради остаряване на метала, щяхте ли да признаете, че…

— Твърде много „ако“ — намеси се главният съдия с нескрит гняв, но и с ирония.

Труит го изгледа учудено, а останалите съдии се питаха каква е причината шефът им да наруши правилата на протокола и да омаловажи въпроса на един от съдийското братство.

— Независимо от това — Труит насочи отново вниманието си към адвоката на „Атлантика“, — кажете ми, щяхте ли да признаете, че ищците имат право да претендират за проява на небрежност?

— Ако фактите бяха такива, съдия Труит — Флахърти се усмихна самодоволно като играч на покер, който изневиделица вади четири аса, — аз с удоволствие бих разменил мястото си с господин Голдман и ще защитавам ищците.

Лайза заговори още преди Труит да съблече палтото си. Излезе от малката кухня на апартамента с две предварително изстудени чаши току-що приготвено мартини.

— Ще имаш нужда от две. — Тя подаде едната чаша на Труит. — Сам, те са сложили главния съдия в джоба си.

— Естествено. Досега не е имало корпорация, която е ответник по някое дело и той да не я хареса.

— Не става дума за това. Подкупили са го!

— Какво?!

Лайза му разказа как главният съдия бе повторил буквално думите на Флахърти, които бе подслушала в апартамента на Макс.

— Флахърти се хвалеше пред Макс, че знае как ще се развие процесът. Каза дори, че е готов да напише решението на мнозинството. И точно това е направил. Дал е на шефа готовото решение, а той папагалски го повтаря. „Нещастен случай. Злополука.“ Тра-ла-ла.

— Не мога да повярвам.

— Вярно е, Сам. Подкупили са го, за да се застраховат — убедително добави Лайза.

Труит остана безмълвен. Подобно нещо не му се бе случвало. Бе немислимо. Никога в историята на републиката съдия от Върховния съд не бе вземал подкуп.

— Знам, че е нетърпим като трън в гащите — поклати глава той. — Знам, че е надут, суетен и егоист. Но никога не съм си и помислял, че е мошеник. Никога!

— Представи си, Сам, не е ли възможно снимките да не са му били доставени анонимно? Може Шанк или Флахърти да са му ги дали. Ако Уитингтън е казал, че не си на тяхна страна, те са искали на всяка цена да те отстранят от съдебната зала. Снимките са му развързали ръцете.

Сам пресуши мартинито си. Фактите му дойдоха твърде много. В сравнение с другите инстанции на държавното управление Върховният съд почти никога не се бе забърквал в скандал.

— Какво ще правим? — попита Лайза. — Той ще се бори със зъби и нокти срещу нас. Няма да можем да убедим нито Тарази, нито Хъбс, нито Смол. Дори Бракстън и двете съдийки да застанат на наша страна, имаме само четири гласа. Трябва да помислим за Маклеод.

— Не можем да спечелим по този начин.

— По кой начин?

— Като събираме глас по глас. Уитингтън ще разчита на фаворитите си. Трябва да го дискредитирам и да го отстраня.

— През осемнадесетте часа, които остават? Как?

— Коледното празненство не е ли довечера?

— Да, но ти не възнамеряваше да ходиш.

— Допреди пет минути. Ти не участваш ли в скечовете?

— Преди да бъда уволнена трябваше да имитирам Гуендолин Робинс.

— Назначавам те отново. Искам да следиш Уитингтън и да не допуснеш да се изниже към кабинета си по време на представлението.

През прозореца на хотелския си апартамент Шанк гледаше как снегът се сипе и покрива дърветата в парка. Вече цял час слушаше щуротиите на Макс.

— Ти да не си луд? Да се опиташ да убиеш съдия от Върховния съд? Федералните и проклетата тайна полиция ще налетят отгоре ми.

„Защото си безгръбначно лайно.“

— Забрави за това. Кучият син сам ще си отиде. Кажи ми, какво правеше днес Сам Труит в съда? За какъв дявол плащаме на онзи самохвалко Уитингтън?

— Флахърти каза да не се притесняваме.

„Глупак! Само повтаря едно и също.“

— По-добре ще е да се попритесним малко.

Този ден Шанк бе в по-отвратително настроение от обичайното, макар и да преценяваше приключението в Евърглейдс като истински успех. Бе потопил роторния диск, но като видя Труит седнал на стола си с висока облегалка, изпадна в шок. Шанк си бе сложил слънчеви очила и прошарена перука. Беше седнал на последния ред в галерията и бе сменил обичайния си сив костюм с кафяв. Бе видял и Лайза Фримонт да влиза в съдебната зала няколко минути преди десет и да сяда между две мраморни колони.

Какво, по дяволите, правеше и тя там?

Когато видя Сам Труит да минава през плюшената завеса, изръмжа тихо: „Да ти го начукам“ и един преподавател от Джорджия побърза да премести ученика си по-далеч от него. Главният съдия бе обещал на Флахърти, че Труит няма да бъде в съда, а ето го — беше седнал уверено на мястото си в края на редицата.

За кой ли път Шанк си представяше как застрелва Труит право в гърдите и от раната му бликва гейзер от кръв и се разлива върху черната му тога. Още един, който отиваше в историята.

Замисли се и за Тихия океан и за Кацушика Коширо. Той настояваше да го уведоми за решението на съда веднага след като бъде произнесено. Само при мисълта за японския бос тестисите му се свиваха на топка. Всичко зависеше от адвокатите и съдиите и ако Шанк знаеше нещо, то бе, че ако са на едно мнение, става страшно.

Макс се зае да му обяснява каква е ползата за бъдещата победа от умерения риск.

— Изобщо не се занимавай с Труит. Вече сме спечелили делото. За бога! Главният съдия нали е на наша страна. Той има права, власт и заема възможно най-високия пост.

— Той не биваше да допуска Труит в залата. Като видях кучия син, едва не напълних гащите.

Но във въображението си Шанк го виждаше обсипан с куршуми.

— Мога да го застрелям сутринта, докато паркира колата си. — Шанк протегна напред дясната си ръка, сякаш държеше пистолет и се прицелваше. — Бум! Бум! Бум! И от съдията не остава и следа.

— Не! — Макс отново си наля уиски. Навън бе притъмняло. — Флахърти разговаря с Уитингтън след днешното заседание. — Макс тревожно се огледа като че ли някой можеше да го чуе. — Старият му казал да не се безпокои и обещал да унищожи Труит на утрешното заседание.

— За двата милиона долара, които получи, трябва да го изрита.

— А ти престани да се притесняваш и не прави глупости. Само допреди три месеца Труит бе един въшлив професор, а Уитингтън е в съда от двадесет и пет години. Каза, че гласовете ще бъдат шест на три.

— Флахърти те мотае.

— Това пък какво означава?

— Днес погледнах Труит в очите. Не е човек без тежест и авторитет.

32.

Крадецът и сантименталната певица

Съдията Виктор Смол седеше в скута на главния съдия, клатеше глава и писукаше:

— Съгласен съм с шефа! Съгласен съм с шефа!

Е, да, това не бяха истинските Смол и Уитингтън. Дани Кросбард — дребен сътрудник, бивш гимнастик и редактор на юридическо списание във Вирджиния, имитираше Виктор Смол. Говореше като вентрилоквист, а Бил Танер — преждевременно посивял, бе облякъл огромен костюм, чиито ръкави бяха натъпкани с опаковъчни материали. Той пък представляваше Уитингтън. Двамата стажанти вече се бяха подкрепили с топло яйчено питие, примесено с бърбън, и правеха пародия на факта, че Виктор Смол винаги подкрепя главния съдия, който пък, от своя страна, му дърпа конците и го управлява като марионетка. Тълпата от сътрудници, секретарки, административни помощници и хора от охраната шумеше и се смееше.

— Има твърде много процеси и прекалено много адвокати — боботеше вентрилоквистът. — Адвокатите са се ояли като лешояди по време на библейската чума.

— Адвокати! Лешояди! Чума! — писукаше другият имитатор и клатеше гневно глава.

Лайза хвърли поглед към истинския Уитингтън. Той се насилваше да се усмихва, защото егото му не позволяваше да покаже, че се обижда от сатирата. Нарочно бе закъснял за празненството, след като навярно бе подреждал бюрото си. Искаше да покаже на съдийското братство колко е тежко да бъдеш шеф. Затова беше пропуснал скеча, в който Аарон Питс, един от сътрудниците на Бракстън, имитираше шефа си, облечен в бойскаутска униформа и обкичен с медали. Перчеше се около импровизираната сцена с надут гръден кош и вирната брадичка. Движеше се така, сякаш имаше бодли в гащите.

Главният съдия пристигна точно навреме, за да види как Вик Васкес имитира Сам Труит. Бе облякъл блуза на „Уейк Форест“ и си бе сложил подплънки на раменете. Стоеше приведен над футболна топка заедно с Бил Танър — главния съдия, който викаше: „Ритни я! Ритни я! Давай!“. Вик ритна топката, но вместо да я търкулне към шефа, я метна в собствените си слабини, преви се от болка, а през това време Бил го поучаваше: „Не играй сам, Труит. Запомни, че само отбор може да се справи с работата“.

При тези думи Уитингтън се разсмя.

Скечовете на сътрудниците подхождаха повече за бирарията в приземието, но празненството бе в източната конферентна зала, където имаше розови килими, плюшени завеси и камина, над която висеше портретът на Джон Маршал.

Лайза се приготвяше за първия от двата скеча, в които участваше. Преди да дойде в съда се беше обадила на Грег в болницата в Маями. Гласът му звучеше бодро, каза й, че щели да го изпишат след няколко дни. Развълнува се като разбра, че са намерили диска, и й пожела късмет. Точно това й трябваше най-много. Късмет!

Лайза погледна Сам, който седеше до Гуендолин Робинс, а след това — главния съдия. Уитингтън бе известен с това, че трудно задържа вниманието си върху нещо, а нейната задача беше да не допусне той да хукне изневиделица към кабинета си.

Сцената бе подредена като стаята за почивка на съдиите с девет писоара — намек за времето, когато за една жена е било немислимо да стане съдия. Пред всеки писоар стоеше по един от сътрудниците, с гръб към публиката. Бил Танър подвикна:

— Проверка! Време е да проверя какво има в гащите на братството.

След това мина покрай всеки, като възклицаваше.

— Ах, ах, ах! Гледай ти!

Когато стигна до Лайза, представяща Гуендолин Робинс, се спря и надникна два пъти.

— Гуендолин, ти си точно такъв съдия, какъвто ми е нужен за моя съд.

— Защо, шефе? — изгука Лайза и бавно обърна лице към публиката. — Защото говоря тихо и имам голям…

Всички избухнаха в смях при вида на големия гумен пенис, който стърчеше от панталоните й.

— Дяволски вярно! — Гуендолин Робинс се обърна към Сам, но столът му беше празен. Шумът в залата се усили.

Сам Труит се облегна на плота в стаята на охраната на съда. Дежурната бе нова, а останалите бяха на празненството.

— Извинете — любезно каза Труит и се втренчи в младата жена, която бе забола глава в един брой на списанието „Живот в затвора“.

— Здравейте, сър! — Тя очевидно знаеше, че е съдия, но не можеше да си спомни името му.

— Направих го отново!

— Отново?

— Заключих си кабинета отвън и не мога да вляза.

— Веднага ще ви помогна.

— Не се притеснявайте. — Той влезе при нея, отиде при ключовете и застана така, че да й попречи да вижда кой точно взима.

— Ей сега ще ви го върна.

— Разбира се, сър.

— Няма да се бавя.

— Пропускате тържеството.

— Е, нали ги знаете коледните тържества. Достатъчно е да присъстваш на едно и…

Макар че бе облечена в черно-бял костюм с гарнитура от черно кадифе, Лайза не приличаше на Гуендолин Робинс. Полата се спускаше под коленете й. Бе си сложила запазената марка на Робинс — бяла копринена папийонка, но останалото бе съвършено различно. Естествено, Гуен бе с четиридесет години по-възрастна. От дългогодишното пушене зъбите й бяха пожълтели, клепачите й бяха подпухнали и бе висока само метър и петдесет и пет. Всички я обичаха заради способността й да се присмива сама на себе си и да говори разумно за другите съдии. Щом Лайза излезе на сцената, се разнесе дрезгавият смях на Робинс.

„Добре, Сам. Внимавай. И не ме карай да стоя тук цяла нощ.“

Лайза погледна право към Уитингтън, усмихна се свенливо и преправи глас, за да наподоби контраалта на Гуен, спечелен след много цигари и уиски.

— Вероятно някои от вас се питат какво става зад затворените врати — каза Лайза. — Е, добре, онзи ден шефът ме покани в кабинета си и ме попита дали би могъл да направи нещо за мен, та да бъде работата ми в съда по-плодотворна.

Лайза кимна на Вик Васкес, който беше на сцената, и той включи преносимия касетофон. Разнесе се музика.

— Добре, Клиф — казах аз. — Има едно нещо, което можеш да направиш за мен.

Лайза се плъзна със съблазнителна усмивка право към главния съдия и тихо, почти нечуто затананика с глас, с който би шептял любовник, докато бавно и нежно те докосва.

Уитингтън се размърда в стола си и се изкашля. Освен окуражителното възклицание на Гуен Робинс: „Късмет, мила!“, никой не се обади. Залата бе притихнала. Всички погледи бяха вперени в Лайза, която вървеше по сцената, като извиваше тялото си като змия.

— Искам някой да е дълго с мен,

а не да идва и да си отива.

Лайза танцуваше с прелъстителна грация, очите й бяха затворени, а тялото й се движеше в ритъма на музиката. Някои от мъжете подсвирнаха.

— Празненството си е празненство — прогърмя гласът на главния съдия, — но това все още е Върховният съд.

Ръцете на Сам трепереха, докато си нахлузваше хирургическите ръкавици и си мислеше: „Като някой крадец съм. Ако трябваше с това да изкарвам прехраната си, щях да бъда от онези, които оставят шофьорската си книжка на местопрестъплението“.

Той угаси осветлението. Работеше с помощта на фенерче, като най-напред провери чекмеджетата на махагоновото бюро на главния съдия. Не бяха заключени.

„Какво търся? Той не е глупак. И да е взел подкуп, няма да намеря тук номера на банкова сметка в швейцарска банка.“

И все пак можеше да открие нещо. Но не знаеше какво. За съжаление в бюрото не се натъкна на изненади, затова продължи да търси в шкафа с папките. И той бе незаключен. Отвори го и прерови папки с паметни записки, списъци със съдебни решения, списък на предстоящите дела — обичайните документи, нужни за ръководството на деловата работа в съда.

Огледа се — под лъча на фенерчето в стаята играеха призрачни сенки. На стената висеше портрет на Оливър Уендъл Холмс Младши. Стори му се, че се взира в него.

„Съжалявам, Оли, знам, че ти не би направил това… но ти самият си казал, че животът, а не свещеникът ни учи как да се държим.“

Труит прегледа полираната маса и библиотечния шкаф на Абрахам Линкълн. Погледът му най-после се спря на бюфета. Бе пълен със старинни чинии и глинени кани, оловни канчета и една сосиера, за която съдията твърдеше, че била използвана от Доли Медисън, макар че според Труит би могла да бъде и Доли Партън. В едно от чекмеджетата имаше няколко вилици и ножове, които изглеждаха така, като че ли са били използвани, за да се копаят с тях лисичи дупки във Вали Фордж. Труит го затвори и приборите издрънчаха. И изведнъж отвън се разнесе друг звук и той се смръзна.

Застана неподвижно и се заслуша. Ако влезеше главният съдия, с него бе свършено. Представи си как му слагат белезници и го набутват в полицейска кола, докато шефът злорадства. В допълнение към многобройните нарушения на юридическия канон списъкът на углавните му престъпления щеше да включва: създаване на пречки пред правосъдието и престъпно проникване в чужда собственост.

Той угаси фенерчето. Стъпките приближаваха. Някой вървеше с бавни стъпки. Шумът спря, после се чу отново. След още няколко крачки — тишина. Труит разбра, че е някой от полицията на съда. Проверяваше вратите.

„Дали заключих, след като влязох?“

Стъпките спряха пред вратата. Труит чу как бравата се завърта, после вратата изскърца и се отвори. Чу се глас:

— Има ли някой тук?

Сам разпозна гласа на Чък Олсън — млад полицейски служител.

Тялото на Лайза се полюляваше в такт с музиката, бедрата й се извиваха. Другите сътруднички и жените от администрацията се присъединиха към нея. Лайза се питаше дали това е имал предвид главният съдия, когато предложи изпълнение на коледни песни — сега той я гледаше така, сякаш всеки миг можеше да я обвини в оскърбление и обида.

Къде беше Сам?

Внезапно вратата на залата се отвори.

„Благодаря ти, Господи! Готова съм на всичко, за да постигна правосъдие, но не съм предполагала, че ще трябва да умра от срам.“

Влезе Чък Олсън, един от униформените полицейски служители в съда. Изглеждаше разтревожен. Явно бе дошъл по работа, а не като гост на празненството. Беше двадесетгодишен, син на ченге от Балтимор, красив, любезен и срамежлив. Той огледа присъстващите, очевидно търсеше някого. Тя видя как той направи знак с ръка, за да привлече вниманието на главния съдия, но той не го забеляза.

„Олсън охранява кабинетите на съдиите. По дяволите!“

Налагаше се да импровизира. Когато Олсън тръгна към разсеяния Уитингтън, тя застана на края на сцената, за миг продължи да се върти и после грациозно слезе от подиума. Свали сакото си и го захвърли към подвикващите стажанти. Копринената й блуза бе мокра от пот и прилепваше плътно до тялото й. Не носеше сутиен и през тънката материя се виждаха ясно очертанията на зърната на гърдите й.

Бе застанала над Уитингтън. Единствената му възможност да напусне залата бе да я вдигне в ръцете си.

Тя развърза копринената панделка, бавно я свали от яката и я обви около врата на шефа. Гледка, навярно невиждана досега от водачите на нацията. Може би от Джон Кенеди, но не и от Джон Джей.

Внезапно главният съдия се надигна от стола, Лайза се паникьоса и отстъпи назад. Уитингтън спря. Искаше да направи нещо, но не знаеше какво.

— Никога в историята на Върховния съд…

— Сядай, Клиф — изкомандва го Гуен Робинс. — Ако и аз умеех да танцувам така, щях да стана певица на сантиментални песни, но щях да накарам вас, старите рогоносци, да ми плащате за това!

От мястото си под бюрото на главния съдия Труит забеляза нещо. Но какво?

Бе се пъхнал под бюрото, когато Чък влезе в кабинета и включи осветлението. След това Сам чу пукота на уоки-токито му. Олсън съобщи за инцидента така сериозно, сякаш ставаше дума за грабеж на милиони долари.

— Огледай кабинета — разнесе се отговорът — и информирай главния съдия за нарушението.

Точно преди Олсън да угаси лампите, Труит я видя. Цепнатина в гладката повърхност на бюфета. Бе на разстояние около тридесет сантиметра от пода, широка петдесетина сантиметра.

„Подходящо място и подходящ размер. Чекмедже без дръжка. Тайник.“

Изчака да чуе как Чък заключва вратата и изпълзя от скривалището си. Опита се да отвори чекмеджето с ръце, пъхна нокти в процепа, но напразно. Пъхна ръка зад бюфета, но чекмеджето не помръдна. Нямаше и какво да натисне, за да го отвори.

„Все пак е чекмедже. Какво ли има вътре? Ченето на Джордж Вашингтон?“

Беше уплашен и ядосан. Имаше чувството, че губи контрол. Питаше се какво прави тук. Беше глупаво. Безнадеждно. Обстоятелствата от самото начало бяха срещу тях. Винаги изоставаха с една крачка. Толкова бе тежко да знаеш истината и да не можеш да я докажеш. „Атлантика“ бе купила шефа. Но къде беше доказателството?

Обзет от чувство за поражение, Труит удари с юмрук точно над цепнатината. Чу се изщракване и чекмеджето се отвори, задействано от ръждясала пружина.

— Това надминава всичко!

Разгневеният глас на главния съдия се извиси над музиката.

— Спрете този адски шум!

Вик Васкес побърза да изключи касетофона.

— Облечете си сакото — подвикна шефът на Лайза. — Тук не е цирк. — После се обърна към Олсън. — Какво искате?

— Има нарушение в сигурността, сър.

Главният съдия се завъртя и забързано напусна залата.

Труит вече бе върнал ключа и седеше в колата на Лайза. Тя отвори вратата и се пъхна зад волана. Зачетен на слабата светлина на лампата, невероятно съсредоточен в съдържанието на онова, което бе в ръцете му, той сякаш не я забеляза.

— Слава богу, че успя навреме. — Тя се приведе към него и го целуна. — Какво стана?

— Няма да повярваш. — Той отвърна на целувката й и отново зачете обемистия документ.

— Какво?

— Това е Звездата на Индия, кивотът от Библейския завет, както искаш, така го наречи. — Той се разсмя от сърце и размаха документа.

— Кажи ми!

— Спомняш ли си делото на Синия кръст?

— Естествено. Пет на четири срещу изискването производителите на цигари да предоставят тайните си формули. Уитингтън написа решението на мнозинството.

— Не е! Написано е от адвокатите на производителя. Имам техните записки. Мързеливото копеле дори не ги е преписало! Дори е запазил бележките под линия, че тютюнопушенето е славна американска традиция, която датира още от колониалните времена.

Лайза включи двигателя, излезе от гаража и подкара към хотела.

— Откъде разбра откъде е? — Тя хвърли поглед към документа. — Има ли инициали?

— Не, разбира се. Те не са глупави.

— Как тогава го свързваш с производителите на тютюн? Главният съдия ще каже, че това е просто проект, по който още работи, и ние не можем да го разобличим.

— Както винаги си сто процента права. — Гласът на Труит прозвуча ентусиазирано. — Затова второто решение е толкова важно.

— Какво второ решение?

Бяха спрели на светофара на Индипендънс авеню. Валеше слаб сняг.

— „Атлантика“! — Той показа втори документ. — Вече е написано. Утвърждава присъдата на мнозинството върху основата на липсата на доказателства за проява на небрежност, точно както говореше Флахърти, при това почти със същите думи. Как ще обясни това? Присъдата е готова и подписана още преди да сме гласували.

— Ще каже, че си е правил бележки. — Лайза не споделяше ентусиазма на Сам. — Ще твърди, че е съвпадение, че и той, и Флахърти са използвали едни и същи изрази. Прилича на защита на авторските права, когато се очакват прилики в истории с един и същ сюжет. Ще каже, че и двамата с Флахърти мислят по един и същи начин, а това не е престъпление. Все още ни липсва доказателство за контакт между „Атлантика“ и…

— Ето го! — извика Труит. — Флахърти го е изпратил по факса на Уитингтън, но не е бил достатъчно внимателен.

В червената светлина на светофара тя видя в горния край на страницата обозначението на изпращача, автоматично отбелязано от машината: „Атлантика Еърлайнс“, Главен адвокат.

— Боже господи! Пипна го! Това е като да намериш димящ пистолет на местопрестъплението.

— Да. И възнамерявам да разклатя мраморните колони на съдебната зала.

— Като Самсон.

— Какво?

— Когато те видях за пръв път, ти изглеждаше толкова силен и жизнен, че лесно разширих името ти от Сам на Самсон.

— А ти си Далила.

— Точно така. Моята задача е да ти отрежа косите — по-точно да ги оскубя, и да те лиша от силата ти. Но виж какво стана! Точно както е в Библията ти възстанови силата си и си на път да разрушиш храма на филистимците.

— Спомням си часовете в съботното училище — каза меланхолично Сам. — Самсон срутил мраморните колони и бил убит.

33.

Един скорпион

Главният съдия Уитингтън подаде ръка на всеки един от съдиите в кръглата съблекалня. Това бе ритуал, утвърден през годините. Като стигна до Труит, застина за миг, но после му протегна ръката си. Труит пламенно я пое и я задържа в своята.

— Всичко е наред, шефе — прошепна Труит, като се приведе към Уитингтън. — Днес залагаме на един и същи кон.

— Какво? — Главният съдия отстъпи назад.

Сам сниши още глас и му намигна заговорнически.

— „Атлантика“. В кърпа ни е вързана.

Главният съдия издърпа ръката си, а червендалестото му лице пребледня.

„Накарай го да мисли, притеснявай го. Вместо да спориш, бъди любезен с него.“

Спомни си за един мач, в който играха против „Дюк“. Тогава играчът — център на защитата, го погледна и му каза: „Ira furor brevis est“. Сам си преведе думите — „Силният гняв е кратка лудост“ — и забрави за броя на неочакваните удари.

Представяше си колко поразен бе останал Уитингтън.

Съдиите заеха местата си върху столовете с високи облегалки, разположени пред масата, покрита със зелен филц. Начело седеше Уитингтън, а Труит бе в най-отдалечения край и най-близо до вратата.

— Преди да започнем дискусията, нека се заемем с домакинството. Предупреждавам, че говоря сериозно. Колкото по-малко се приказва за снощното празненство, толкова по-добре. Освен това ще ви помоля да вземете съответните мерки.

— Отнема ролята на Дядо Коледа — прошепна Гуендолин Робинс.

— Тази сутрин написах циркулярно писмо, с което ви уведомявам, че от сега нататък стажантите ще представят скечове само след моето одобрение.

„От сега нататък — помисли си Труит — ще председателстваш Върховния съд на ада.“

— Това е цензура! — обади се Бракстън.

— Ограничение на свободата! — добави Гуен Робинс. — Мисля, че се произнесохме по подобен проблем при делото на Пентагона през 1971 година.

— Точно така — напевно изрече Дебора Каплан. — Или пък, както бе отсъдено в процеса „Ниър срещу Минесота“, ограничение не може да бъде налагано, ако не е налице опасност за сигурността на страната.

— Не мисля, че шефът забранява свободното слово — намеси се Гуидо Тарази. — Става дума, че сътрудниците трябва да се съобразяват с времето и мястото. Да вървят в таверната на ъгъла. Там могат безнаказано да ни критикуват. Но зад стените на това светилище съдът има правото да забрани грубостта и обидите.

„Тогава да сложим намордник на главния съдия.“

— Съгласен съм с шефа — заяви Труит.

Осем чифта очи го стрелнаха изненадано.

— Трябва да се спазва благоприличие и по време на празниците — продължи той. — Какво стана с „Тиха нощ, свята нощ“?

Никой не проговори. Съдийското братство беше стъписано. Последният път, когато Сам и Уитингтън бяха на едно мнение, беше когато мнозинството спечели и за обяд вместо шунка и сирене поръчаха ростбиф. Труит невинно се усмихна.

— Благодаря ти за подкрепата, Сам — внимателно каза главният съдия, покашля се и премести купчината досиета от дървената количка върху масата. — Първото дело е „Лобах срещу Атлантика Еърлайнс“. Както обикновено, аз ще открия дискусията. Ние допускаме разглеждане поради предварителния характер на спора. Боя се, че е възможно областният съд неправилно да е интерпретирал Постановлението за отмяна на държавното управление на авиолиниите. Независимо от това обаче, са стигнали до правилно заключение и решение на мнозинството. Първо, няма никакво съмнение, че се касае за трагичен инцидент, в който са загинали много хора.

Труит знаеше текста почти наизуст. Рано сутринта бе прочел внимателно факса на Флахърти.

„В такива случаи се проявява естественото желание да се повдигне обвинение.“

— В такива случаи се проявява естественото желание да се повдигне обвинение. — Уитингтън скръбно поклати глава. — При подобни дела не знам дали съм Цезар, който прекосява Рубикон…

„Или капитан Куиг, който къса собственото си въже“ — надраска Сам върху тефтера си.

— Или капитан Куиг, който къса собственото си въже — с отработена усмивка продължи шефът.

„Трябва да се признае, че Флахърти умее да борави с думите.“

— Съдиите често се увличат при подобна ситуация. Търсят проява на безотговорност там, където тя не съществува. Налагат да се изплатят обезщетения за милиони, когато и няколко хиляди са достатъчни. В този случай Областният съд е постъпил смело като е заел непопулярна, но правилна позиция. Просто са отсъдили, че няма проява на небрежност. Аз подробно проучих материалите по делото, като търсех някакво доказателство, дори и дедуктивно изведено, за да го противопоставя на решението. Не намерих. Следователно дори да се сумират всички данни, които са в полза на ищците, решението на мнозинството е правилно, защото не съществува същински спор именно поради липсата на материални доказателства.

— Съгласен съм! — щастливо извика Сам.

— Изчакай реда си! — просъска Уитингтън. — Изказваме се по старшинство. Не можеш да нарушаваш двестагодишната традиция само защото… — Главният съдия се запъна. — Сам, какво ти става?

— Казах, че споделям вашето мнение, шефе. Истинската причина за катастрофата на полет Шестстотин и четиридесет не е била открита и за съжаление това се е превърнало в задача на ищците.

Всички съдии бяха слисани, а Уитингтън — крайно объркан. Сам Труит се държеше като селския идиот.

„Думите ти са познати, нали, Уитингтън? Смутен си. Чудиш се защо Флахърти не ти е споменал, че сме в една и съща лодка, и си вбесен, че ми е казал за теб. Още има да се чудиш.“

— Дали не ме лъжат ушите ми? — нервно се изсмя Уитингтън. — Младшият съдия е съгласен с мен.

— Пиян ли си? — просъска Бракстън.

— Сам, разочарована съм от теб — каза Гуен Робинс.

— С вас съм, шефе — раболепно увери Труит. — Докато не се докаже проявата на небрежност или наличие на някакъв пропуск, този съд няма друг избор, освен да потвърди присъдата на областния съд.

„Да, шефе, ето ти още едно от остроумията на Флахърти. Струва ми се, че си разтревожен. Каква е причината? Безпокоиш се, че ще трябва да поделиш подкупа с мен?“

— Аз и съдията Труит сме на едно мнение. Осмелявам се да предположа, че е възможно да стигнем до единодушно решение. — Уитингтън се опитваше да прикрие смущението си. — При това положение има ли смисъл да продължаваме дискусията?

— Да — твърдо отсече Гуен Робинс.

— Гуен, ти просто имаш меко сърце. — Труит бръкна в джоба си и извади кутия „Марлборо“. Пъхна една цигара в устата си и се обърна към Бракстън: — Дай ми огънче, Генерале!

— Не можеш да пушиш тук — каза Гуидо Тарази. — Сигурен съм, че знаеш това.

— Сам, какво става? — настоятелно попита Бракстън. — Та ти не пушиш.

Осем чифта изумени очи бяха вторачени в Труит.

„Е, добре. Продължавайте да ме гледате като че ли съм луд!“

— Не е ли лицемерно от наша страна? — Труит измъкна кутия кибрит. — Шефе, вие ще потвърдите. Нали вие написахте решението на мнозинството в полза на производителите на цигари в процеса на Синия кръст?

— За какво говориш? — попита Бракстън. — Сам, няма да те подкрепя.

Труит запали цигарата, вдиша дълбоко и издиша облак бял дим.

— Където има дим, има и огън — загадъчно заяви той.

— Какво искаш да кажеш? — обади се Гуен Робинс.

— Опитвам се да ви покажа какво става, когато съдът е корумпиран. Достатъчен е само един. Само един… — Той насочи показалец към Уитингтън, сякаш искаше да го промуши. — В този съд няма девет скорпиона, а само един. Това е той — спокойно поясни Труит. — Съдията Клифорд Уитингтън е взел подкуп от тютюневите компании, от „Атлантика Еърлайнс“ и кой знае от кого още.

— Исусе Христе! — промърмори под носа си Маклеод.

— Майчице мила! — възкликна Гуен Робинс. — Сам, дай ми една от твоите цигари.

— Върви по дяволите, Сам — намеси се и Бракстън. — Не можеш да обвиняваш човек с висок сан без неоспорими доказателства.

— Божичко! — Виктор Смол бе като пред припадък.

Уитингтън удари с юмрук по масата.

— Лъжи! — изкрещя той. — Дяволски лъжи. Този човек не е на себе си, всички го знаете. Напусна съда доброволно, за да отиде да се лекува. Не трябваше да се връща. Чухте ме вчера как го предупреждавах да не влиза в съдебната зала. Опитах се да му помогна и ето каква е благодарността, която получавам.

— Сам, ако имаш нужда от консултация с психиатър, ще ти помогнем — загрижено каза Гуидо Тарази.

— Той не е с ума си — продължаваше Уитингтън, лицето му почервеня. — Имам доказателства, че има връзка със стажантката си. Ще ви покажа снимките. Той е душевноболен.

— Да имаш връзка с Лайза Фримонт ми се струва напълно нормално — обади се Бракстън. — Но какво ще кажеш за останалото, Сам? Халюцинации ли имаш? И какво изобщо става тук?

— През първия ми ден в съда — спокойно поде Труит, — шефът се опита да ме агитира в полза на тютюневите компании. Още не бяхме прочели досието по делото, а той вече определяше гласовете. Тогава не ми направи кой знае какво впечатление, но сега всичко ми е ясно. Всеки знае, че шефът е изключително любезен със спорещите корпорации, но истината е дяволски по-лоша. Той се продава!

— Добре ще е, ако имаш доказателства за това, Сам! — Бракстън клатеше глава с недоверие.

— Въпросите, които задаваше вчера Уитингтън, бяха взети направо от документите, които са му изпратили адвокатите на „Атлантика Еърлайнс“. Същите бяха и днешните му коментари в началото на днешното заседание. Главният съдия на Съединените щати е маша на убийците на Джери Клайн.

— Какво? — Бракстън подскочи в стола си. Останалите ахнаха. Нямаше да бъдат по-стреснати, ако кристалният полилей се бе стоварил на пода.

— Възможно е той да не е знаел, че те са убили Джери — каза Труит. — Но той също носи отговорност. Той е съобщил на представителите на „Атлантика“ на кого от моите сътрудници е поверено делото. И тъй като не е бил човекът, когото те са искали, те убиха Клайн, за да бъде възложено на друг.

— Това е оскърбление — противеше се Уитингтън. — Всички вие ме познавате. А кой е този човек, този развратник, който се опитва да всява раздори?

— Млъкни, Уитингтън! — нареди Труит. — Още не съм свършил.

Той закрачи покрай дългата маса и се спря пред камината, точно под портрета на Джон Маршал. Всички го следваха с очи.

— Да се решат тези дела бе дяволски трудно, нали? Всички вие прекарахте не една безсънна нощ като се питахте дали постъпвате правилно. Дали става дума за последната молба на затворник, еднообразно и скучно патентно дело или пък за конституционален спор, който ни връща до Основателите, отговорът не е еднозначен! По дяволите, много рядко е еднозначен. Дойдох в този съд, изпълнен с уважение към всичко и към всеки от вас. Знаех, че аз и Гуидо Тарази едва ли ще бъдем на едно мнение, но аз уважавам ума му и честността му. Ние разполагаме с несъвършен закон, прилаган от несъвършени хора, и очакваме да постигнем най-трудното — истината. Ние се проваляме толкова често, колкото често постигаме и успехи, но продължаваме да си вършим работата и излагаме около тази маса различните си възгледи, предубежденията си и предразсъдъците си. Опитваме се да дадем най-доброто от себе си. Всички, с изключение на Уитингтън. Той не се интересува. Той получава нарежданията за действията си от онези, които предлагат най-високата цена, и тръгва с пълна скорост напред. Той е срам за великите юристи, които са били тук преди него, и омаловажава работата на всеки от вас.

Труит се върна до мястото си, отвори куфарчето си и извади осем комплекта фотокопирани документи, които плъзна по масата към другите съдии.

— Ето какво намерих вчера в кабинета на Уитингтън.

— Какво?! — Уитингтън изглеждаше така, сякаш ще получи удар. — Ще накарам охраната да те арестува!

— Това е мнението за „Атлантика“, написано от адвокатите на фирмата, за да бъде представено от главния съдия. Освен че е корумпиран, повърхностен и слаб, той е и плагиатор. — Труит го изгледа тържествуващо. — Всичко свърши, Уитингтън. Ти сам преряза въжето си.

Виковете продължиха повече от час.

Уитингтън отричаше, отричаше и отричаше. Гуидо Тарази, навремето държавен адвокат на Съединените щати, проведе кръстосан разпит, настояваше да получи обяснение за документите, разпитваше за идентификацията на изпращача на факса.

— Какво ще кажеш за това, Клиф? По всичко личи, че факсът е изпратен от офиса на главния адвокат на „Атлантика“.

— Това е явна фалшификация — гърмеше шефът. — Всеки може да препрограмира един факс апарат и после да твърди, че съобщението идва отнякъде си. Не разбирате ли, че това е заговор между адвоката на ищците и Труит, за да ме отстранят от залата?

— Значи никога преди не си виждал този документ?

— Никога!

— А какво ще кажеш за въпросите си при изслушването на страните и изявленията ти тази сутрин? Те са директни цитати.

— Чисто съвпадение. — Очите на Уитингтън подскачаха от един на друг и молеха за подкрепа. Повечето избягваха погледа му. Обзет от безумно желание да обърне нещата в своя полза, той започна да говори като пръскаше слюнки.

— Откъде знаем, че Труит не ги е написал сам? Може би двамата сме разговаряли за делото и той е повторил обичайните ми изрази. Известен съм с това, че използвам готови фрази. Смятат ме за сладкодумен, нали? Той коварно се е възползвал от думите ми, изопачил ги е така, че да са му полезни, и ги е написал в този подправен документ, тази фалшификация, тази измислица.

Съдиите, невярващи, тихо разговаряха помежду си.

Главният съдия замълча и извади от джоба си носна кърпа с монограм. Избърса капките пот от челото си и като сенатор, който прави обструкции, продължи да атакува обвинителя си.

— Защо да слушаме този човек, който признава, че е влязъл с взлом в кабинета ми, този престъпник? Какво е направил? Откраднал е документите. Нарушил е правото ми на лична тайна. Извършил е тайно разследване и кражба. По делото „Мап срещу Охайо“ това не бе прието като доказателство. Не трябва да се взима предвид.

— За човек, който обича да превърта изключителното право, вие изведнъж се оказахте привърженик на Четвъртата поправка — отбеляза Труит.

— Кучи син! — простена Уитингтън.

— Клиф, само преди миг ти каза, че документите са изфабрикувани — тъжно го изгледа Гуидо Тарази. — Отрече да си ги виждал. Сега обвиняваш Сам, че ги е откраднал. Не можеш да се позоваваш и на двете неща.

— Това се нарича алтернативно пледиране — запелтечи главният съдия. — Това е мъдър подход, наистина. Възможно е да е откраднал документите, но е възможно и да не е.

Всички мълчаха и гледаха с тих ужас как Уитингтън се опитва да стане, но след това отново сяда на стола си, смален и победен.

— Какво ще правим сега? — попита Уилям Хърбс.

— Не знам — отвърна Гуидо Тарази. — Подобно нещо никога не се е случвало. Може би трябва да повикаме главния адвокат и…

— Не — прекъсна го Труит. — Нека да спазим традицията. Нищо, казано в тази зала, не бива да бъде повтаряно навън.

— Какво? — попита Гуендолин Робинс. — Да не искаш да го прикрием?

— Не, но в името на авторитета на съда сами ще решим проблема. Не трябва да опетняваме традицията. — Труит отново отвори куфарчето си. — Позволих си да приготвя писмената оставка на шефа, която влиза в сила от днес.

Той подаде документа на Гуендолин Робинс, която я подаде на Тарази, а той — на шефа. Уитингтън се втренчи в документа, но не помръдна.

— Не — нечуто промълви той.

— Клиф, ако настояваш да се бориш с това, ще разклатим устоите на републиката — каза Тарази. — Постъпката ти прави „Уотъргейт“ да изглежда като невинна лудория. Оставката ще ти спести унижението и ще запази целостта на съда.

Лицето на Уитингтън се отпусна и посивя. Сякаш за последния час бе остарял с цели петнадесет години. Обърна умоляващ взор към Гуидо Тарази.

— Повярвай ми, Клиф. Това е и за твое добро.

С треперещи ръце Уитингтън извади писалката си и с последното достойнство, което все още му беше останало, каза тихо:

— Всъщност аз от известно време обмислях оставката си. Президентът ще ме разбере.

След това надраска името си върху мястото, определено за подпис, изправи се, сковано се поклони на другите и напусна залата. Завинаги.

— А сега какво? — попита Виктор Смол.

— Имаме да разглеждаме три дела — отвърна Гуидо Тарази. — Започваме с „Атлантика“.

Миг по-късно на вратата се почука. Както бе прието, вратата отвори младшият съдия.

34.

Съд на закона… не на справедливостта

— Тя не може да влезе тук! — Гуидо Тарази извиси глас за пръв път, откакто Труит бе постъпил в съда. — Сам, ако искаш да разговаряш със стажантката си, излез навън, но тя не може…

Гласът му заглъхна. Труит приближи Лайза, която стоеше на вратата с куфарче в ръка. Изглеждаше делова в тъмния сив костюм на Ан Клайн. Сам излезе в коридора.

Върна се в залата като влачеше тежък дървен сандък.

„Ние сме на половината път до целта. И докато братството бърбори и при царящото смущение, трябва да действаме бързо.“

— Сам, ще ми кажеш ли какво става? — Тарази бе влязъл в ролята на шеф. — Неприкосновеността на съвещанията никога не е била нарушавана, дори и при най-трагичните моменти в съда. Да не добавяме анархия към хаоса!

Труит отвори сандъка и постави тежкото триъгълно парче сплав върху покритата с филц маса.

— Какво е това? — Виктор Смол се отдръпна, сякаш парчето метал бе бомба.

По лицето на Бракстън се виждаше, че е разбрал.

— Това е част от роторния диск. Сам, къде по дяволите, го…

— Шефът по поддръжката на „Атлантика“ го е намерил на сутринта след катастрофата — каза Труит. — Компанията го е скрила още преди да се появят хората от НСТБ, но аз и Лайза го намерихме.

— Доказателство! — изкрещя Тарази. — Доказателство, което не е включено в документите по делото. Сам, ние трябва да се придържаме към процедурите, да спазваме правилата…

— Ние трябва да се придържаме към правосъдието! — отвърна Труит.

— Не и по този начин. Ние сме съдии, а не детективи. За съжаление сме с наочници — обади се Маклеод. — Длъжни сме да изключим всичко, което не е точно пред нас.

— И ще узаконим една ужасна несправедливост — каза Труит. — „Атлантика“ е убила двеста осемдесет и осем души и е прикрила вината си, корумпира съда и се опита да опорочи делото!

— Труит, ние не сме група за дебати — остро се намеси Уилям Хъбс. — Не можеш да направиш това.

— Можем, Бил. Все някой трябва да го направи.

— Сам, ти обичаш да цитираш Холмс — поклати глава Гуендолин Робинс. — Е, добре, веднъж той казал: „Този съд, младежо, се занимава със закона, а не със справедливостта“. Ние се придържаме към законите, към правилата и процедурите, макар че понякога стигаме до несправедливи решения.

— Значи е време това да се промени. — Сърцето на Сам се сви.

„Ако Гуен не е с нас, сме загубени.“

Бракстън седеше като вдървен на стола си.

— Сам, знаеш, че те обичам, но през половината си живот аз изпълнявах заповеди, а през другата половина заповядвах аз. Винаги съм се ръководел от писаните правила. А ти се опитваш да прекъснеш веригата от традиции.

— Това, което искаш, наистина е крайно необичайно — съгласи се и Дебора Каплан.

— Нечувано — промърмори Маклеод. Недоволството към Сам растеше. Той се обърна за помощ към Лайза.

„Те са така впримчени в правилата и традициите, че не искат да чуят истината. А сме толкова близо до успеха. Не можем да се откажем тъкмо сега.“

— Всички можете да видите, че е счупен. — Лайза посочи роторния диск. — Причината е в износеността на метала.

— Немислимо е — високопарно каза Уилям Хърбс. — Немислимо е по време на съвещание да изслушваме аргументите на външно лице. Гуидо, трябва веднага да закрием заседанието, преди да сме го опорочили.

Тарази кимна в знак на съгласие.

— Госпожице Фримонт, принуден съм да ви помоля да напуснете.

— Ние сме съдии — възрази Труит. — Не сме автомати. Да проявим куража и да я изслушаме. След това можете да не вземате предвид думите й, ако искате. Кажете й, че ви интересуват само правилата, а не истината.

— Чакай малко, Гуидо — каза Гуендолин Робинс. — Ние не се впечатляваме лесно. Винаги можем да игнорираме думите й, но аз искам да чуя онова, което Сам смята за дяволски важно.

Когато Питър Флахърти се обади от Маями, Шанк беше в хотелската си стая. По Си Ен Ен току-що бяха съобщили, че главният съдия на Съединените щати внезапно е подал оставка. Куриер отнесъл писмото от една страница в Белия дом. Съдията не можел да бъде открит за коментар.

— Какво, става при вас, по дяволите?

— Труит! — изсъска Шанк. — Той е в дъното на всичко.

„Предполагаше се, че шефът ще го отстрани от съдебната зала, а не обратното.“

— А сега — какво?

— Не знам — отвърна Шанк. — Но ще разбера.

Взе такси. Гневът му растеше, а настроението му помръкваше. Опитваше се да овладее чувствата си и да прецени хладнокръвно бъркотията. Отвращаваше се от Макс. Цялата работа бе негова грешка. Мразеше Лайза и оня блатен плъх Труит. Но се страхуваше. Дяволски се страхуваше! Червата му се бяха свили на топка от ужас. Той знаеше каква е цената на провала. Бе заложил всичко, не само малкия си пръст. Флахърти го бе уверил, че съдът ще гласува делото за „Атлантика“ тази сутрин. Ако това бе истина, Шанк бе вече мъртъв.

„Аз обаче няма да се дам просто така… първо ще убия съдията и малката му проститутка.“

Пътят му отне десет минути. Репортерите бяха препълнили офиса, предназначен за пресата, и се тълпяха в коридора. Шанк бе закачил на ревера си картичка, удостоверяваща, че е служител на „Асошиейтед Прес“. Прекара пет минути сред тълпата репортери, вслушваше се във въпросите, които крещяха журналистите, и в неангажиращите отговори, които даваше служителят на съда, отговорен за връзката с медиите. Разбра, че главният съдия не е посочил причина за внезапната си оставка и се е уединил със семейството си. Останалите съдии продължаваха съвещанието си и не желаеха да отговарят на въпроси.

„Със сигурност ще се намери някой да отговори на моите въпроси.“

Шанк изчака униформеният полицай да отклони погледа си и бързо изкачи стълбите до втория етаж на сградата. Влезе в стаята до кабинета на Труит. Нямаше никого. Шанк седна, вдигна крака върху бюрото и се загледа в плаката със скалистия бряг на Тасмания. Бяха й дали шанс.

Сам се усмихваше и кимаше одобрително, изпълнен с доверие към нея.

Лайза разказа цялата история, от самото начало — как в „Атлантика“ бяха фалшифицирали доклади за проверки, които никога не са били извършвани и как дискът се е разцепил поради износването на метала. Отвори куфарчето, извади документи и ги подаде на съдиите.

— Това са докладите на Джо Дрейтън — главен механик и шеф по поддръжката. Всички са измислени. Бяха ми поверени лично от Макс Уонакър — президентът на авиокомпанията.

Всички очи бяха приковани върху парчето титан. Лайза усещаше, че вълнението расте.

— Тези хора няма да се спрат пред нищо — допълни тя. — Те корумпираха съда и убиха Джери Клайн. Някой от вас може да е следващият. — Съдиите разговаряха шепнешком помежду си.

— Да минем нататък. — Бракстън бе практичен както винаги. — Как разбрахте, че дискът е причината за катастрофата?

— Направихме лабораторно изследване за степента на проникване на флуоресцент в метала. Техниците го осветиха с ултравиолетови лъчи, а парчето от роторния диск бе предварително оцветено. Под цепнатината бе забелязан малък дефект, не по-голям от зрънце пясък. Специалистите го нарекоха „алфа проникване“. Това е причината за разцепването на диска. Ако „Атлантика“ наистина бе направила изпитанието, дефектът щеше да бъде забелязан, дискът — сменен и никой нямаше да загине.

— Откъде знаете, че изпитанието не е направено? — за пръв път прояви интерес Тарази. — Разполагате единствено с думите на онзи механик. Може да е искал да отмъсти на фирмата.

Лайза подаде втори комплект документи.

— В лабораторията бе извършен и масивен спектроскопичен тест. Ако предишното изследване за проникване на флуоресцент е било направено, то върху диска щяха да бъдат открити следи от трифенил фосфат, а такива липсват.

— А двеетилдифенил фосфат? — Бракстън се огледа и прикри усмивката си.

Съдиите го гледаха изумено.

— Преди от армията да ме изпратят да уча право, изучавах инженерна химия.

— Какво мислиш, Къртис? — попита Маклеод, най-невъзмутимият от съдиите.

— В това има смисъл. При наличието на диска и на резултатите от теста ищците могат да докажат проява на небрежност.

— Какво искате от нас? — обърна се Тарази към Лайза.

— Да позволите честна борба. Нека ищците да опитат да спечелят при наличието на доказателствата.

— Точно това е същината на въпроса — каза Гуендолин Робинс. — Семействата на жертвите досега не са имали истински процес. Нека го получат. Аз гласувам против „Атлантика“. Кой е с мен?

— Един глас ми нашепва, че не можем да процедираме така, но… — поде Бракстън.

Останалите изчакваха. Със сдържаното си поведение на бивш военен Бракстън стриктно се придържаше към честността и задълженията. Той беше истински човек на честта.

— … сърцето ми диктува, че младата дама има право. Не можем да се отнесем несправедливо към семействата на почти триста души, не можем да оправдаем онези, които не зачитат човешкия живот. Гласувам против. Подкрепям те — каза Дебора Каплан.

— С мен ставаме четирима — обади се Труит.

„Още един — молеше се Лайза. — Само един“.

— Да не сте си загубили ума — гневеше се Тарази. — Как ще напишем решението? Със сигурност не можем да се позовем на тези така наречени доказателства.

— Мога ли да направя едно предложение? — намеси се Лайза. — Бихте могли да…

— Не можете — отсече Тарази. — Ние вече гласуваме по делото и ви приканвам да напуснете. Достатъчно традиции разрушихме за един ден.

Лайза хвърли поглед към Труит, който й махна и мило й се усмихна. Бе направила всичко, което бе по силите й. Сам трябваше да се пребори за още един глас. Тя взе куфарчето си и излезе. В коридора отмина един от охраната на съда и един от съдебната полиция. Докато вървеше към кабинета си, прошепна кратка молитва.

Лайза отвори вратата. Осветлението бе изключено, а щорите — спуснати. Плакатът на Тасмания не бе на стената. Лежеше скъсан на две до стола й.

Чу се щракване. Тя се обърна и видя Шанк да натиска бравата. Облегна се на вратата и се зае да чисти ноктите си с ножче с черна дръжка.

— Острието е от пластмаса и стъклени влакна. Металните детектори не го засичат, но реже прекрасно. С него ще издълбая инициалите си върху корема ти.

Лайза бе онемяла от страх. Той протегна лявата си ръка и я сграбчи за китката. Придърпа я към себе си и опря ножа до гърлото й.

Лайза се разплака. Натискът на острието я ужасяваше. Опита се да извика, но звукът замря още преди да стигне до устните й. Трескаво се опитваше да измисли какво да направи.

Гуидо Тарази изтощен крачеше покрай масата. Хаотичните събития бяха пресушили силата му.

— Какво искаш да постигнеш, Сам? — отчаяно попита той.

— Да гласуваме единодушно против.

— Какво?!

— Съгласна съм — кимна Гуендолин Робинс. — Ние опровергахме правотата на съдебното решение от по-низшата инстанция. Отсъдихме, че решението ни трябва да бъде подготвено с изключително внимание. Следва да се посочи, че на ищците не е била предоставена нужната възможност за разследване. Следователно няма нищо страшно, нищо, с което да нарушаваме прецедента.

— Не можем да постъпим така — упорстваше Тарази. — Това е нечестно.

— Гуидо, ние можем да направим всичко. Ние не сме върховен съд, защото сме непогрешими. Ние сме непогрешими, защото представляваме Върховния съд.

— Ако послушаме съвета ти, Гуен — покашля се Виктор Смол, — никой извън стените на тази зала не трябва да разбере за това.

— Никога не говорим навън — подчерта Тарази. — Но не е там работата.

— Ако Виктор гласува против и така ще се разреши проблемът, аз също съм против — каза Уилям Хъбс.

— Аз съм зад Бил — обяви решението си Пауел Маклеод.

Сам се насилваше да не извика от радост и да не се усмихва. Чувстваше се по-скоро като адвокат, спечелил дело, а не като съдия. Искаше му се Лайза да бе видяла победата и нямаше търпение да я види и да й отдаде заслуженото за свършената работа. Гордееше се с нея. За миг остави мислите си да блуждаят. Представяше си общото им бъдеще. От нея щеше да стане велик адвокат и прекрасна съпруга.

— Оставаш само ти, Гуидо — каза Гуен Робинс. — Искаш ли да напишеш несъгласието си?

— И да покажа мръсните чаршафи пред „Ню Йорк Таймс“? Единството на съдиите е висш дълг. Ако хората загубят вяра в институцията, Републиката няма да пропадне, но ние ще бъдем дълбоко ранени. — Той се намръщи и сведе поглед, сякаш нямаше сили да понесе тежестта на собственото си решение. — В името на народа гласувам против.

— Благодаря ти, Гуидо — каза Труит.

„Справихме се. Справедливост срещу господстващата рутина.“

„Ние сме дяволски добър екип“ — каза си той и се размисли за всичко онова, което можеха да свършат през идващите години. За пръв път от много години — не би могъл да каже колко — Сам Труит бе наистина щастлив.

Шанк прокара ръка по тялото на Лайза. След това взе ножа, вмъкна го под горното копче и отряза конеца. Сребърното топче се търкулна на пода, а той отряза и второто, и третото. Сакото се разтвори и той го хвана за реверите. Плъзна ножа си под деколтето на сивата копринена блуза.

Лайза рязко си пое дъх и неволно отстъпи назад. Шанк я сграбчи за тила.

— Не можеш да избягаш, Лайза, така че се отпусни. Би могла да се позабавляваш.

С рязък удар той разцепи блузата й чак до кръста. Тя уплашено ахна и отново отстъпи, но той увеличи натиска на ръката си и приведе главата й напред. Този път върхът на ножа се заби между гърдите й и от раната потече кръв. С рязко движение той сряза сутиена й на две и грубо го свали и захвърли. Държеше сакото й разтворено и тя трепереше от ужас.

— Питам се — каза Шанк, — дали някой е бил чукан в тази сграда, с изключение на прекараните от съдиите.

— Ще викам — каза тя.

— А аз ще забия ножа в сърцето ти.

Лайза се бореше със страха, който парализираше тялото й.

„Остани спокойна. Опитай се да говориш с него.“

— Макс знае ли, че си тук? — Тя се опитваше да говори нормално.

Шанк постави грубата си ръка върху дясната й гърда и здраво я стисна. Тя потръпна, щом той докосна с палец и показалец зърното.

— Макс вече не може да ти помогне. Ти язди старата кранта точно до вратата на кланицата. — Той ощипа гърдата й и се разсмя. — Я, виж! Зърната ти са твърди като лешници. Сигурно ме харесваш.

— Моля те…

— Молиш ме за какво? Моля, не ме убивай! Моля те, чукай ме? Моля те какво?!

Ужасът я бе завладял. Шанк бе забил пръсти в гърдата й толкова силно, че тя имаше усещането, че ще я пробие.

— Моля те, недей.

„Не му позволявай да забележи страха ти.“

— Защо? Смяташ, че си прекалено добра за стария Шанкстър, мършава кучко?

Той отново здраво стисна гърдата й. Коленете й трепереха. После я пусна и доближи върха на ножа до носа й.

— Боиш се от ножа, нали, Лайза? Звукът на разрязана плът сбръчква старата чанта.

Паниката едва не я повали. Струваше й се, че не й достига въздух.

— Мога да ти отрежа носа както Полански направи с Джак Никълсън в „Китайски квартал“, освен ако нямаш някоя по-добра идея.

Тя беше прекалено уплашена, за да отговори.

— Може би там, където съдията пъха своя нос? Гледах те на видео, Лайза. Слушах какви звуци издаваш. Гледал съм те поне стотина пъти насаме. Само съм променил края. Разменил съм действащите лица. Вместо съдията аз ще те чукам до смърт.

Шанк очакваше някаква реакция, но такава не последва. Тогава той приближи устни до врата й, отстрани до косата й и я целуна по ухото, като плъзна в него езика си.

От хладния допир й се догади. По-добре да я бе облизала змия.

— Нямаме обици днес, а, Лайза? Колко жалко! — Той смучеше месестата част на ухото й и издаваше някакви нечленоразделни звуци.

— Моля те, спри! — извика тя, като отчаяно се мъчеше да се овладее. — Какво искаш?

— Не е ли ясно? Желая те, Лайза, но ми е нужна и малко информация. Пипнаха Уитингтън, нали?

— Да — не се поколеба да отговори тя. Искаше да го накара да говори.

— А делото? Продължават ли да заседават без него?

„Трябва да спечеля време. Ако разбере, че делото е приключило, ще ме убие.“

— Не.

— Какво става? Кажи ми!

— Отложиха всички дела, на които е присъствал Уитингтън — престорено небрежно отговори тя.

— Глупости! — Той сграбчи косата й и силно я дръпна към себе си.

— Вярно е. Уитингтън бе опетнен и съдиите искаха да се дистанцират, да мине известно време преди отново да се заемат с делата. Делото на „Атлантика“ ще бъде насрочено за повторно гласуване, след като бъде назначен нов съдия.

Шанк се замисли. Садистичният му гняв се укроти.

— Значи край с Уитингтън. Е, все още няма доказателства, за да гласуват против, особено ако ти не се набуташ между шамарите. — Той отново притисна острието до врата й.

„Печели време! Карай го да говори!“

— Ние намерихме диска — заяви тя.

Лицето му застина. След това обмисли думите й и оголи зъбите си в усмивка.

— Намерили сте го? Друг път.

— Видели са те като го потапяш. Ние го извадихме от залива в Глейдс. Сега е на съхранение в Маями.

Той я пусна и се отдръпна. Лайза чувстваше краката си като гумени. Трябваше да се овладее и да не падне.

— В Маями? Защо в Маями?

„Защото ако ти кажа, че е тук, ще ме убиеш. С Маями печеля време.“

— В една лаборатория е. За тестове.

— Името и адреса? Къде е?

— В индустриалната зона до летището, но това няма да ти помогне. Дискът ще бъде предаден само на мен или на Сам. Ако никой от нас не го потърси, имат нареждане да го изпратят на Албърт Голдман.

— Лъжеш. — Гласът на Шанк прозвуча неуверено.

— Тогава ме убий. Убий и Сам. Убий целия дяволски съд. — Тя се бореше със сълзите, които натежаха в очите й щом спомена името на Сам.

„Сам, обичам те и имам нужда от теб.“

Шанк я хвана за тила и я повлече през стаята. Лайза се удари в стената и се хвана за един шкаф, за да не падне.

Шанк вдигна телефонната слушалка и набра някакъв номер. После съобщи номера на апартамента.

— Макс — каза след миг, — кажи им да подготвят самолета. Връщаме се у дома, а имаме и пътник.

35.

Кабината за изпитания

„Невероятно — мислеше Труит. — А пък като кажа на Лайза кой ще пише решението…“

Забързан към кабинета на Лайза, той се удивляваше на куража й. Мислеше през какво бе преминала, когато той имаше нужда от нея, и как двамата постигнаха невъзможното. Не бе познавал жена като нея. Нямаше друга като нея.

Вече можеха да бъдат заедно. Да направят план за целия си живот. Но откъде да започнат? Не можеше да се отърси от събитията, преживени тази сутрин.

„Невероятно! Главният съдия напусна.“

Отвори вратата на кабинета и в първия момент не разбра нищо.

Плакатът на Тасмания бе съдран на две и лежеше до стола й. Сутиенът й се въргаляше на пода, срязан между чашките. До библиотеката откри едно копче, после мерна още две.

Проумя ужасната истина и затича по коридора и надолу по стълбите. Влезе в офиса на охраната, пъхна глава и стъписа всички с настояването си веднага да разбере дали някой е виждал Лайза. Никой. Затича по друг коридор и едва не повали Чък Олсън, младия полицай, който тъкмо влизаше в асансьора. И той не я бе виждал.

— И вие ли бързате? — чу се глас отвътре. Това бе Харолд Франклин — осемдесетгодишният оператор, който, според легендата, бил на годините на сградата. — Онзи човек с вашата сътрудничка също бързаше като луд.

— Кога? Къде?

— Само преди минута ги оставих долу в гаража.

Труит погледна асансьора, отказа се и побягна по стълбите. Излезе от задния вход на сградата. Бе студено и слънчево, канавките бяха пълни с посивяващ сняг. Труит можеше да види дъха си в студения въздух. Тръгна към гаража зад съда. Стигна до рампата точно когато две коли приближиха вратата. Сивата тойота на Лайза бе спряла на изхода в очакване да се вдигне механичната бариера, а Вик Васкес с престарялата си таратайка бе спрял на входа и се опитваше да пъхне картата си в автомата, като едновременно с това със свободната си ръка пъхаше в устата си парче пица. Труит хукна към колата на Лайза точно когато тя бавно потегляше. Видя ужасеното й лице и силуета на мъж, седнал на задната седалка, с ръка, обвита около врата й. Мъжът гледаше вдясно, сякаш се оглеждаше в прииждащите коли.

— Вън! — изкрещя Сам на Васкес, който промърмори нещо неразбираемо.

Труит отвори вратата със замах и измъкна сътрудника си от колата. Пицата падна на земята. Труит се вмъкна вътре и включи на задна предавка.

— Имаш ли клетъчен телефон?

— С моята заплата?

— Извикай полицията! — изкрещя Сам и потегли.

— Какво да им кажа? — попита Васкес, но Труит вече бе изчезнал.

Забеляза тойотата да завива надясно по Индипендънс авеню. Настъпи газта, изчака двигателят да форсира и полетя след тях. Задмина някакъв автобус, който приличаше на тролей. След като зави по „Индипендънс“ и пое на запад, загуби от поглед тойотата. Молеше се само да не са завили по някоя друга улица.

Мина край Капитолия от дясната му страна, после покрай музеите и накрая видя колата на Лайза спряла до светофара на Шеста улица. Бе само една пресечка зад нея и безумно се оглеждаше за полицай, за приятел, за някой, който би могъл да му помогне. Зачуди се дали да не слезе от колата и да се затича към тойотата, но ако светнеше зелено…

Светлината се смени и тойотата префуча през кръстовището.

— Можеше да бъде съвсем лесно — говореше Шанк. — Всичко, което трябваше да направиш, бе да играеш честно и сега нямаше да ядеш тези лайна.

Минаваха по моста през Потомак в посока към Вирджиния. Лайза бе облякла шлифера си върху съдраните си дрехи, бе включила на максимална степен отоплението на колата и вече се потеше.

— Да играя честно? С теб? С Макс и с хората, които убиха Тони?

— Имам новина за теб, Лайза. Ти и Тони скоро ще бъдете заедно.

В огледалото за обратно виждане тя забеляза бялата кола на Вик — позна я по ръждясалия покрив. Бе я видяла зад тях още на Индипендънс авеню и бе спряла на светофара, въпреки че още светеше жълто, а Шанк й крещеше да тръгва.

— Ако искаш да ни спре някой полицай, нямам нищо против.

Все още имаше шанс. Сам идваше да я спаси.

Сам Труит последва тойотата по моста и Вашингтон Мемориал Паркуей. Бе решил да ги настигне и да изблъска колата от пътя, но какво би постигнал? Само щеше да нарани Лайза. Или Шанк щеше да я убие пред очите му.

Все още обмисляше какво може да направи, когато тойотата пое към отклонението за Националното летище. Труит пресече две ленти, за да ги последва.

След няколко минути почти ги загуби. На път към терминала тойотата внезапно зави по обиколния път. Заклещен в лентата си, Сам не можеше да завие и се отклони чак на пресечката, зави в обратна посока точно срещу летящите към него коли и предизвика цял хор от клаксони. Провери добре, но тойотата не се виждаше.

Като проклинаше, той удари с юмрук волана. Беше отчаян. Къде бяха?

Шанк посочи триметровата ограда с опъната остра тел отгоре и Лайза зави към входа. Огромното здание зад портала се простираше сякаш върху цели километри площ. Виждаше се емблемата на компанията, началната буква „А“ беше с крила: „Атлантика Еърлайнс“. Хангар и сервиз за двигатели. Вход само за служители.

Спряха пред павилиончето на охраната, в което върху висок стол седеше отегчен служител. Шанк махна на мъжа, който го позна и натисна бутона, отварящ портала. Влязоха на паркинга и спряха близо до вратата на масивното здание.

Един работник с каска караше открито камионче, което наричаха влекач. Лайза помисли дали да не извика и да побегне, но влекачът изчезна, а те двамата влязоха в хангара. Шанк си окачи опознавателната значка и я поведе навътре.

На едната страна имаше няколко самолета с демонтирани части. На другата страна от тавана висяха огромни двигатели, окачени на релси или кранове. Приличаха на механични части на големи мускули.

Работници управляваха електрокари и пренасяха из хангара сандъци с резервни части. Шумът и бръмченето на двигателите отекваха навсякъде.

„Мога да побягна, но докъде ще стигна? Мога да викам, но кой ще ме чуе?“

— Опитай се да направиш нещо и си мъртва. — Шанк сякаш четеше мислите й.

Излязоха от хангара и минаха покрай пететажно бетонно здание. Зад стените се чуваше приглушен шум. Върху табелката пишеше: „Опасно! Кабина за изпитания!“. Предупредителна червена светлина премигваше в знак, че двигателят вътре е пуснат на пълни обороти.

Точно след кафенето за служителите и работниците спряха пред врата с надпис: „Вход само за служители на администрацията“. Шанк извади ключ и отвори. Пристъпиха в несъвместима с другата обстановка чакалня, която приличаше на залата на VIP на летището. Лайза видя кожени столове, голям телевизионен екран и… Макс Уонакър.

Труит за малко не го пропусна. Оглеждаше се за тойотата и едва не пропусна означението. Беше попаднал на индустриалната улица със складове, магазини за части и служби за сервизна дейност. Доставчици, поправка на двигатели, спедитори. И накрая — табелата на „Атлантика Еърлайнс“.

Труит се отправи към павилиончето на охраната, където чакаше униформен мъж.

— Аз съм с господин Шейкениън. — Труит свали прозореца си.

Човекът от охраната бе стъписан.

— Не влезе ли Шанк преди малко? — попита Сам, сякаш двамата бяха големи приятели. — Шанк с една жена в тойота.

— Да, преди две-три минути, но не каза нищо за вас.

— Трябваше да се движа точно зад него, но движението ме забави.

— Аха. Сега ще му се обадя.

Човекът от охраната влезе в павилиончето и набра телефонния номер. Труит настъпи педала на газта, почака миг остарелият двигател да набере мощност и рязко тръгна напред като счупи бариерата.

Държеше чаша — явно не първата за деня.

— Лайза! Какво… какво прави тя тук?! — обърна се той към Шанк. — Мислех, че ще я освободим от всичко това. Не ти ли казах…

— Макс, ти си една нещастна торба с лайна. Заради нея сме тук. Намерила е диска.

— Не ми пука! — Макс бе изтощен и сразен. — Вече не ми пука.

— Какво става, Макси? — изсмя се Шанк. — Чувстваш се изхабен? Кризата на средната възраст… или на края на живота? Защото ако загубим делото, ти ще…

— Ние загубихме. Вече загубихме.

Лайза го погледна с молещи очи.

„Моля те, Макс, каквото и да знаеш, не го казвай!“

— Гласували са тази сутрин — поясни Макс. — Осем на нула. Труит ще пише решението.

— Откъде разбра това, по дяволите?

— Един от сътрудниците на Уитингтън чул, после му съобщил. Уитингтън пък се обадил на Флахърти, за да му каже, че съжалява.

— Осем? — повтори невярващо Шанк и се обърна към Лайза. — Лъжлива кучка!

И я зашлеви през лицето. Тя залитна. Очите й се напълниха със сълзи. Върху бузата й се появи червена следа от кокалчетата на грубата ръка на Шанк.

— Не я докосвай! — изкрещя Макс.

Шанк преметна ръка през врата на Лайза и я притисна. Тя изохка.

— Пусни я! — настояваше Макс.

— Да ти го начукам!

Куршумът се заби в кожения стол. Шанк замръзна на мястото си, пусна Лайза и се обърна. С треперещи ръце Макс бе насочил към него деветмилиметров пистолет.

— Ако я нараниш, ще те убия. — Гласът на Макс трепереше.

Шанк се задави от смях.

— Глупаво копеле! Какво мислиш, че ще направи Коширо? Ние и двамата сме мъртъвци.

— Ще поговоря с него — каза Макс.

— Не можеш да го убедиш да те пусне. Можеш да се откупиш, но нямаш двеста милиона долара.

— Няма смисъл да измъчваме Лайза. Нека си върви.

— Зарежи това. Заради нея сме тук. Ще я убия!

— Ще те застрелям. — Макс отново насочи пистолета с треперещите си ръце.

Шанк сви устни в противна усмивка.

— Ти не си убиец, Макс. Ако беше, нямаше да съм ти нужен. — Той пристъпи към него.

Макс отстъпи.

— Застреляй го, Макс — молеше Лайза. — Застреляй го, иначе ще убие и двама ни.

— За някои хора това е лесно. — Шанк гледаше Макс в очите. — За други е напълно невъзможно. Те не могат да убият нахапано от бълхи куче или кон със счупен крак, да не говорим пък за човешко същество.

— Ти не влизаш в това число — викна Лайза. — Стреляй, Макс!

— Не мърдай! — Дулото на пистолета се въртеше в кръгчета.

— Не. Ти спри. Дай ми пистолета, Макс.

— Няма.

Шанк го приближаваше. Бяха само на няколко крачки един от друг. Макс се опита да уравновеси оръжието като го хвана с две ръце. Показалецът му бе върху спусъка. Изведнъж се разнесе внезапен звън и Макс се стресна. Оръжието подскочи в ръцете му, чу се изстрел и на стената се появи дупка. Преди да се опомни, Шанк измъкна пистолета от ръката му и го удари с дръжката по темето. Макс се строполи на пода.

Телефонът отново иззвъня. Шанк измъкна клетъчен телефон от джоба си и изръмжа. Погледна Лайза, която бе коленичила до Макс и държеше ръката му.

— Тук?! — възкликна Шанк. — Той е тук?

— Имаш и друг ангел пазител, Лайза. — Шанк затвори телефона. — Да се надяваме, че не е свършен човек като стария Макс.

Макс се мъчеше да се изправи. Държеше с две ръце главата си, а между пръстите му се процеждаше кръв.

— Ранен е — каза Лайза. — Има нужда от помощ.

Шанк насочи пистолета към гърдите на Макс и натисна спусъка. Куршумът отхвърли Макс чак до стената.

Кръвта бликна върху Лайза. Тя извика, а Макс се свлече на пода.

— Вече няма нужда от помощ — каза Шанк.

Труит се бе привел зад един стоманен оранжев стелаж, върху който бяха поставени части от двигател. Униформени от охраната бързаха след него из голямата сграда, говореха по клетъчните си телефони или по уоки-токи, надничаха под брезенти, катереха се по дървени сандъци и си подвикваха. Преследването на нарушител бе вълнуващо прекъсване на скучната им работа.

Трябваше да намери Лайза, трябваше да се сети къде би могъл да е Шанк. Как? Хангарът и складът бяха по-големи от жилищен блок. Имаше широки открити пространства с голям брой стаи и лабиринт от коридори. В огромното здание бяха разположени по-малки сгради. Можеха да бъдат навсякъде.

От прикритието си той видя как най-едрият от охраната дава заповеди на подчинените си. Те бързо се разпръснаха. Едрият мъж набра някакъв номер по клетъчния си телефон и заговори, като едновременно с това бързо се придвижваше между платформи със самолетни двигатели, роторните дискове, турбини и компресори, които приличаха на скелети. Труит го следваше на известно разстояние, привел глава. Криеше се между рафтове с тръби и маркучи.

Мъжът от охраната спря пред врата с надпис: „Вход само за администрацията“. Вратата се отвори и се показа един мъж.

Шанк!

Човекът от охраната непрестанно кимаше, сякаш приемаше заповеди.

— Да, сър! — каза той накрая.

След това вратата се затвори и той се отдалечи.

— Както разбирам — каза Шанк, — между любовниците е имало кавга.

Той извади пълнителя, избърса отпечатъците си от пистолета и го метна към Лайза. Тя го блъсна, а после го хвана.

Мигновено разбра какво е направила и го пусна на земята. Шанк го взе и хванал пълнителя с носна кърпичка, го постави отново.

— Вероятно ти е писнало от физическото насилие на Макс. Утре лицето ти ще е посиняло… ако въобще има утре. Значи застреля милия Макс и остави отпечатъците си върху пистолета. Сега остава само един въпрос. Какво да правя с теб?

Стресна ги ужасяващ удар от стомана върху бетон.

— Какво беше това? — Шанк отиде и отвори.

Разтрошеният двигател лежеше на пет-шест метра от вратата. Шанк приближи пръв.

Сам Труит погледна надолу от стоманения мост близо до тавана на разстояние шест етажа от бетонния под и изпълзя до придвижващия кабел. Бе използвал електротелфер, за да повдигне двигателя на четири метра и половина във въздуха, след това освободи хващача и го пусна. Изчака да види лицето на Лайза на вратата на чакалнята, след това натисна прекъсвача на моста и остави стоманеният кабел да се спусне към пода. Краката му бяха стъпили върху огромната кука в края на кабела, на която преди малко висеше двигателят. Сам се плъзна надолу заедно с куката. Кабелът стигна почти до пода и куката се разлюля като грамадно махало.

— Лайза! — извика Сам.

Погледите на всички се насочиха към него. Лайза затича към Сам. Шанк вдигна пистолета, но го гледаха петдесетина работници и той изруга и свали оръжието.

Колкото по-близо стигаха до пода кабелът и куката, толкова по-голяма скорост набираха. Сам се държеше с едната си ръка за куката, а другата протегна към Лайза, която подскочи към него. Успя да я хване. Кабелът продължаваше движението си по улея из огромното здание. Шанк и хората от охраната ги последваха.

Кабелът забави ход.

— Трябва да скочим! — извика Труит. — Сега!

Скочиха на твърдия под и едва се удържаха на крака.

— Хайде! — Труит я хвана за ръката и побягнаха заедно към един портал с червена сигнална светлина.

Труит едва изблъска невероятно тежката врата. След миг се озоваха в правоъгълно вътрешно здание — кабина за изпитания на двигатели, със стени, дебели метър и излети от бетон. Беше високо колкото пететажна сграда.

Върху повдигната на около десет метра платформа един механик наместваше маркуча за зареждане с гориво на грамаден двигател на „ДС-10“, който пък висеше на стоманена рамка, захваната за тавана. Тръба за отвеждане на изгорелите газове водеше от задния край на двигателя до външната стена и излизаше извън зданието.

— Хей! — извика механикът. — За бога! Каним се да стартираме двигателя. Не можете да стоите тук.

Мъжът размаха ръка към прозореца на контролната кула, от която над платформата се издигаше друга, по-малка платформа. Вътре двама мъже седяха пред компютри.

— Нагоре! — извика Труит и поведе Лайза към стоманените стълби, които водеха към малката платформа.

Зад тях тежката врата се отвори и Шанк изкрещя:

— Не мърдай!

Труит избута Лайза нагоре по стълбата и се обърна. Няколко стъпала по-надолу Шанк бе закрепил пистолета върху перилата и се целеше право в сърцето му.

— Не мърдай, задник такъв!

Труит не помръдна, но Лайза стигна платформата и влезе в контролната кула.

— Какво смяташ да правиш, Шанк? — попита Труит и посочи с ръка контролната зала. — Ще застреляш съдия от Върховния съд пред свидетели?

Тримата мъже — механикът и двамата други зад компютрите — наблюдаваха сцената със зяпнала уста.

Вратата зад Шанк се отвори и влязоха двама мъже от охраната.

— Махнете се оттук! — извика им Шанк. — Ще се оправя сам.

Мъжете послушно затвориха тежката врата.

— И вие, момчета! — Той махна към контролната стая. — Изчезвайте! Веднага!

Мъжете се спуснаха по стълбата и излязоха от кабината за изпитания. Лайза остана в контролната зала, а Труит стоеше на стълбите на около четири метра над Шанк, който продължаваше да държи пистолета си насочен в гърдите му.

— Сега сме само тримата — каза Шанк и присви око, за да се прицели.

„Безстрашният мъж е всевластен.“

Труит се хвана за перилата и скочи към Шанк. Първият изстрел рикошира в перилата и за малко не го улучи. Труит връхлетя върху Шанк и го събори на пода, но не успя да избие пистолета от ръката му. Телата им се сплетоха и се търкулнаха по пода. Те проклинаха, сумтяха и се бореха. Когато спряха, Труит бе върху Шанк, но той го удари с пистолета в слепоочието, точно над ухото.

Отново се завъртяха. Труит сграбчи дясната китка на Шанк и насочи пистолета нагоре. Разнесоха се още два изстрела, после Труит успя да избие пистолета от ръката на Шанк. Оръжието полетя и се спря в средата на пода в огромното хале, точно пред платформата, която носеше окачения двигател.

Двамата мъже се изправиха. Шанк се спусна към пистолета, но Труит го нападна. Обви го с ръце и блъсна краката му, точно както учеха треньорите. Паднаха на пода с преплетени ръце и крака. Всеки се мъчеше да удари с лакът другия, но си разменяха къси, неефективни удари.

Макар и пристегнат от ръцете на Труит, Шанк посегна да извади окото му с палец и го заслепи за миг. Сам примигна няколко пъти и отпусна хватката си. Двамата отново се заудряха. Труит не можеше да вижда и затова удряше напосоки. Първият удар бе в челото на Шанк, вторият — по скулата, а третият се заби право в стомаха му.

„Един за Джери, един за Грег и един за мен.“

Шанк отвърна с два удара, нанесени с дясната ръка. Труит отблъсна ударите с ръцете си, но остана незащитен. Шанк замахна отдолу и го удари по гърлото. Това го остави без дъх, а Шанк го срита в слабините. Труит се сви от болка.

Шанк го ритна три пъти в ребрата и два пъти в главата. Внезапно светът посивя и Труит имаше чувството, че плува под вода. Шанк бръкна в джоба си, извади белезници и го закопча за стоманените перила на стълбите.

Лайза бе обезумяла.

Докато Шанк и Труит се биеха, тя телефонира в полицията от контролната зала. Щяха да дойдат, но беше твърде късно. Обзета от ярост, тя се оглеждаше за някакво оръжие.

Нищо!

Накрая очите й се спряха върху контролния панел. Имаше уреди за измерване на отработените газове, въздушното налягане и опростена версия на онова, което бе виждала на контролното табло в кабината на Тони — бутон за запалване и стартиране на двигателя. Беше го виждала как проверява инструкциите и сега се мъчеше да си спомни какво бе направил, за да включи двигателя.

„Тони, помогни ми!“

Труит смътно усещаше нечие присъствие. Съзнанието му се оттегли в спокойствието на дълбокия океан. Шанк стоеше над него и дишаше тежко. Лицето му бе червено, а от носа му капеше кръв. Той ритна още веднъж Труит и изсъска:

— Ще те убия, съдия. Ще убия първо теб, а после и малката ти приятелка. — Той вдигна глава към контролната зала и извика: — Идвам и за теб, слънчице!

Накуцвайки, Шанк отиде до средата на залата, където лежеше пистолетът му. Двигателят висеше точно над него.

Лайза си представяше Тони пред контролното табло. Спомняше си, че я бе погледнал и се бе усмихнал дяволито.

— Лесно е като едно, две, три — бе й казал. — Клапата за горивото, стартер, запалване.

Тя погледна панела. Всичко бе ясно обозначено. Отвори клапана за горивото, отстрани предпазващата червена капачка на стартера и натисна бутона му отдолу, след това натисна бутона за запалване. През прозореца видя как Шанк се навежда и взима пистолета си. Погледна включения двигател.

Шанк притисна ноздрите си, за да спре кръвта, вдигна глава и присви очи, изненадан, че роторният диск е започнал да се върти, а турбината — да вие.

Лайза изви лоста напред колкото можа, за да захрани двигателя с гориво. Отвън тръбата за горивото сякаш оживя, двигателят ръмжеше като сърдит бог. Долу Шанк се поколеба за миг, след това проумя какво става, завъртя се и побягна към вратата. Направи две крачки, но обувките му бяха с гьонени подметки и той се подхлъзна на бетонния под. Падна на колене и покри ушите си с ръце, за да не чува страховития шум.

С червена линия на пода бе маркирана опасната зона — полукръгла, подобна на маркировката на баскетболно игрище. Тя се простираше на разстояние от дванадесет метра от предната страна на двигателя.

Шанк беше вътре. В опасната зона!

Беше на метър и половина зад линията, когато мощност от четиридесет хиляди конски сили го повдигна от пода. Той викаше нещо, но дори и той самият не можеше да го чуе. Известно време остана неподвижен във въздуха като космонавт в безтегловност.

А Труит на пода се присви от болка, защото шумът направо разкъсваше тъпанчетата му. Бе засмукан от мощната струя, краката му се отделиха от пода, но той бе хванат здраво с белезниците за перилата. Тялото му застана във водоравно положение, раменните му сухожилия се опънаха до крайност.

Шанк плуваше по гръб над бетонния под, ръцете му се мятаха, започна да се върти и тялото му. Двигателят достигна пълната си мощност и грохотът му разтърси сградата, като че ли имаше земетресение. Шанк се издигна още по-високо. Последното нещо, което видя, бе синьото декемврийско небе, което се разкриваше над него от тавана, който се разтваряше към небесата. Бе засмукан и попадна сред перките на диска, които, както и самият диск, бяха изработени от невероятно твърда титаниева сплав. Шанк се завъртя в посока на движението на часовниковата стрелка.

Първи в перките попаднаха пръстите на протегнатите му напред ръце и бяха нарязани на тънки парчета. Мощното всмукване поднесе тялото му към въртящия се диск, който вече бе изял дланите му, после китките, после раменете — и после главата му, която разбиваше на все по-малки парчета и неумолимо поглъщаше.

В контролната зала Лайза държеше с две ръце лоста с червен накрайник и не желаеше да го отпусне — искаше да усили докрай мощността на двигателя и перките да се движат все по-бързо и по-бързо и с всеки оборот да отмъщават за Тони и за всичко друго.

Главата на Шанк изчезна между перките, от задния край на турбината се разлетяха части от костите, сухожилията му и вътрешните органи. Температурата бе осемстотин градуса, а турбината се въртеше с девет хиляди оборота в минута и онова, което допреди малко беше било човек, бързо се превръщаше в малки парчета хрущяли, после в частици, а накрая — просто в червена течност, която през тръбата за отработените газове стигаше до покрива и се отправяше в небето.

Малко по-късно Лайза изключи двигателя и пусна лоста. От Тиодор Шейкениън не бе останало почти нищо, което да докаже, че е съществувал…

36.

Един от братството

Беше средата на месец март и снегът се бе разтопил. От време на време валеше леден дъжд. Земята бе омекнала. Бе неопределим сезон — късно за зима и рано за пролет.

Бяха минали деветдесет дни, откакто Сам не бе виждал Лайза, нито бе чувал за нея.

Последният му спомен за нея, най-доброто, което се бе запечатало в мъглявината на сътресението, бе как тя се бе привела над него, държеше с две ръце главата му и викаше името му. Гласът идваше сякаш изпод земята и ехтеше в мозъка му. Той бе почти в безсъзнание, а тя каза нещо, но тъпанчетата му бяха спукани и той не можа да различи думите.

След две седмици възстанови слуха си, малко повече време му бе нужно, за да преодолее сътресението, да възвърне яснотата на погледа си и да заздравеят ребрата му.

„Колко време ще е нужно на сърцето ми?“

Смътно си спомняше и двамата полицаи, застанали над него, и как санитарите го слагат на носилката.

„Къде беше Лайза?“

Трябваше да бъде с него в линейката, но я нямаше. Полицаите искаха тя да даде показания, но когато се върнаха в кабината за изпитания, всички бяха възбудени. Работниците се тълпяха, някой извика, че тялото на Макс Уонакър било открито в чакалнята за служители. Лайза бе изчезнала.

Никой не я бе виждал оттогава.

Грег Кингстън бе посетил Труит в болницата и двамата сравняваха превръзките и раните си; показваха си белезите като ветерани от армията. Грег вече се бе върнал в колежа на Западния бряг и Сам му се обади на няколко пъти, за да разбере дали не знае нещо за Лайза.

— Тя е добре — бе отвърнал Грег. — Но не иска да я намерят.

— Ти си говорил с нея?!

Грег не отговори.

„Защо постъпи така? Не се ли интересува от мен? Или от делото?“

Труит започна да пише решението по процеса на „Атлантика“ още в болницата. Бе се превърнал в нещо като знаменитост. Телевизионните станции представиха историята сравнително вярно. Наричаха я заговор за убийство, в който убиецът е бил „размазан“, или както бе написано в един от таблоидите, все едно че е бил хвърлен в огромна месомелачка.

Мистериозна жена бе спасила живота на съдията Труит. Един от вестниците спекулираше с твърдението, че е пилот, друг — че е механик, а трети твърдеше, че жената е била таен агент, натоварен с охраната на съдията. Феминистките я обявиха за една от тях и я нарекоха „жената чудо“.

Когато полицията разпитваше Труит, той твърдеше, че не си спомня нищо от инцидента, защото е бил в безсъзнание. Лайза не бе идентифицирана, което навярно беше и нейното желание.

Седмица след като излезе единодушното решение на съда, с което се променяха решенията на по-низшите инстанции и се насрочваше дело, „Атлантика Еърлайнс“ обяви фалит. Компанията просто нямаше друг избор. Адвокатите на ищците притежаваха роторния диск и с публикуването на данните за опита за убийство на съдията „Атлантика“ бе изправена пред сигурно поражение. Компанията бе обявена в ликвидация, самолетите й бяха разпродадени, а семействата на жертвите заведоха дело, като се очакваше да получат обезщетение за около петстотин милиона долара.

„Постигнахме справедливост! Спечелихме делото… Но се разделихме.“

Седнал в заседателната зала, Труит слушаше дебатите на колегите си за правата на бедните по делото от Мисисипи. В един миг осъзна, че изписва хиляди пъти името на Лайза върху листа на подложката си, така както бе правил това и по-рано.

„Господи, струва ми се, че беше преди хиляда години, а не само преди няколко месеца.“

„Лайза, Лайза, Лайза…“, драскаше той.

— Щатът не може да отменя правото за еднакво правосъдие върху основата на финансовото състояние на личността — каза Гуен Робинс и се обърна към Труит. — Статията на Сам в „Харвард Лоу Ривю“ от 1994 година може да ни послужи като образец за решението. Пред нас е жена, толкова бедна, че дори не може да заплати за написването на иска и по този начин не може да протестира срещу отнемането на родителските й права.

Главният съдия Гуидо Тарази изви глава и кимна на Бракстън.

— Съгласен съм — каза Бракстън. — Много малко от последствията на съдебните решения са по-тежки от прекъсването на семейните връзки.

— Законът на Мисисипи — намеси се Дебора Каплан, като се покашля — дава несправедливо предимство на страната с по-добри финансови възможности — обикновено на мъжа. Ако бащата загуби делото, той може да плати за иск и да обжалва. Няма обаче основание да се отнема правото на майката да апелира само защото е бедна!

— Докъде ще ни доведе това? — попита Виктор Смол. — Кой ще има правото на безплатен иск? Собствениците на недвижими имоти, съдени за пресрочени ипотеки? Хора, чиято собственост е отчуждена за обществена полза? Те също считат правата си за важни.

— Те не попадат в същата група — обади се Труит, който бе излязъл от своята замечтаност и прелистваше приготвения преди време от Лайза доклад за това дело. — Прекъсването на връзките между детето и родителите е непоправимо разрушаване на семейните отношения. Правото на достъп до съда е едно от основните, съгласно Конституцията.

— Не намирам подобно право в Конституцията — каза Пауел Маклеод.

— Конституцията се тълкува от нас — изстреля отговора си Труит.

— Добре — каза Тарази. — Вече два пъти се връщаме на този въпрос и не смятам, че някой ще промени становището си. Нека да гласуваме.

Само след миг шефът получи резултата от пет на четири в полза на бедната майка.

— Сам, с теб сме на едно мнение — каза Тарази. — Искаш ли да нахвърляш решението?

— Разбира се — отвърна той с нежелание. Беше преуспял в писането на решения. Думите му щяха да останат в историята, но той беше самотен. Искаше да получи още нещо от живота, нещо различно от преклонението към юридическата му находчивост.

Труит живееше в апартамент под наем. Вечеряше с готова храна, застанал до кухненския плот, и гледаше Си Ен Ен. Разводът още не бе приключил, но условията бяха договорени. Кони щеше да получи градската къща, мебелировката, половината от спестяванията им и половината от заплатата му. Той получи Сопчопи и имаше усещането, че се е справил добре. Но бе по-самотен от всякога, защото за първи път беше разбрал какво означава да обичаш, да бъдеш обичан, и… да изгубиш всичко.

Съдиите се канеха да преминат към делото за правата на затворниците. На вратата се почука. По навик Труит се изправи, но бързо си седна, когато Антон Капрето стана от стола си. Капрето бе бивш губернатор на Ню Йорк и сега заемаше мястото на младшия съдия.

Капрето се върна и подаде на Труит бележка от секретарката му Ели: „Моля, елате в кабинета си, преди да отидете на обяд“.

— Какво има, Ели? — попита той.

— Помислих си, че ще поискате да видите това колкото се може по-скоро. — Тя му подаде голям плик, облепен с чуждестранни цветни пощенски марки.

Щемпелът бе от Лаунсестън, Тасмания.

Сам влезе в кабинета си, свали сакото си и затвори вратата. Пое си дълбоко дъх и отвори плика. Извади бележка, написана на ръка, и втори, по-малък плик.

Бележката гласеше:

Мили Сам,

Тук е по-красиво, отколкото очаквах, но ти много ми липсваш. Всеки ден сядам до водопада, гледам дъгата и мисля само за теб. Съжалявам, че си тръгнах по този начин, но така бе най-добре. Не исках да се изправям пред съда и да отговарям на въпроси. Не исках и да си тръгвам преди следствието да определи убийството като справедливо. Не исках таблоидите да раздухват историята за женения съдия от Върховния съд, който има връзка със своя адвокат сътрудник. Щяха да открият и миналото ми. Мръсните ризи щяха да попаднат на първите страници на всички вестници. „Съдията и стриптийзьорката“. Щях да те съсипя, Сам.

Ако си ми сърдит, ако ме мразиш, че те оставих така, моля те, опитай се да ме разбереш. Аз те разбирам. Обичам те.

Лайза

Той отвори другия плик и извади самолетни билети и снимка на водопада. Билетите бяха издадени на името на Скрап Труит.

От Вашингтон до Лос Анджелис и оттам до Сидни. От Сидни до Лаунсестън.

Еднопосочни.

Той огледа билетите, прочете отново бележката и разгледа снимката с водопада. Искаше да тръгне веднага към летището, без багаж, без нищо. Просто да тръгне. Но тук имаше толкова много работа.

В списъка на делата за следващата седмица бе включено ново дело срещу тютюневите компании. Хронично болни стюардеси, които в продължение на години са били принудени да вдишват тютюнев дим. Съдеха производителите на цигари, че измамно прикриват рисковете за пасивните пушачи. После идваше делото за държавен доставчик, който бил уволнен, защото говорел открито за държавните проблеми. След това беше и процесът срещу един съдия от Тенеси, който изнасилил служителки от съда и обявил, че не може да бъде обвинен на основата на федералните граждански закони.

Какво му бе казала Лайза: „Винаги ще има нещо за разрешаване“.

„И някой, който да го прави.“

Трябваше да почака до лятната ваканция. Но дори и тогава… Еднопосочен билет? Нима Лайза мислеше, че е в състояние да се оттегли? Трябваше да поговори с нея.

„По дяволите! Защо просто не ми се обади?“

И изведнъж проумя причината за гнева си. Той не я мразеше, както тя се страхуваше. Обичаше я, но тя го бе оставила абсолютно сам. В началото се бе чувствал предаден. Сега се чувстваше празен и опустошен.

„Как можа да ме напусне по този начин?“

Ели позвъни и той вдигна слушалката.

— Съдия Тарази би искал да се присъедините към него в столовата — каза тя. — Иска да обсъдите как ще структурирате анализа си за необходимостта от равноправие пред закона по делото за таксите от Мисисипи.

— Кажи на шефа, че аз не работя за него — отвърна Труит.

— Сам!

— Добре, добре. Кажи му, че тръгвам.

Сам Труит пъхна билетите и пощенската картичка в големия плик, а него остави в чекмеджето на бюрото си. Затвори го, постоя известно време замислен и тръгна към вратата. Сети се, че е забравил нещо, и спря. Върна се, взе сакото си, облече го и го закопча. Поглади реверите му, изключи осветлението и тръгна към столовата, където го очакваше един от братството.

37.

Един мъж и една жена

В първата събота на април въздухът бе топъл и приятен. Черешите в Потомак Парк цъфтяха. Адвокатите сътрудници във Върховния съд се бяха измъкнали от зимата на безкрайната работа и малкото забавления, и обявиха деня за празник. Вместо да си почиват половин ден, те организираха пикник и мач по софтбол. Сам Труит обеща, че ще се присъедини към тях веднага щом си свърши работата. Седеше сам в офиса си, прозорецът бе отворен и пролетният ветрец си играеше с книжата, разпръснати върху бюрото му.

Той гледаше през прозореца и говореше в диктофона:

— Ели, напомни на Вик за доклада по делото за свидетеля на самоубийството. Вик, моля те прегледай от „Крузан срещу Мисури“ насам всички дела и ги коригирай! Напиши ми мнението си за разликата между…

— Конституционното право за отнемане на средства за живот в „Крузан“ — прекъсна го женски глас — и фактическото прекратяване на живота чрез самоубийство.

Сам се разтрепери и се обърна. Пред него бе Лайза с джинси и яке. На едното й рамо висеше платнен сак. Златисточервената й коса бе пораснала и тя я беше вързала на конска опашка. Освен светло червило нямаше друг грим и му се усмихваше с ангелска усмивка.

Не би се стреснал повече дори ако видеше призрак. Сърцето му сякаш порасна в гръдния му кош, сълзи изпълниха очите му. Не можеше нито да продума, нито да помръдне.

— Толкова много ми липсваше, Сам — каза тя.

— Аз не мога… — Думите едва излизаха от устата му. — Не мога да повярвам, че си тук.

— Щом планината, в нашия случай Олимп, не идва при Лайза…

Сам стана от стола си и двамата се затичаха един срещу друг. Тя обви с ръце врата му, а той я прегърна. И двамата плачеха. Целунаха се нежно, а Лайза се разсмя и каза:

— На нищо не приличам. Тридесет часа в самолет и…

— Красива си. Ти си най-красивото нещо в целия свят.

Целунаха се отново. Тя огледа кабинета му, като че ли го виждаше за пръв път.

— Предполагам, че си се отказал да бъдеш рибар и ловец на алигатори.

— Не преувеличавай. Местен адвокат само.

— Добре, значи ще свалим табелката ти от дървото — подразни го тя.

— След като президентът назначи нов съдия, реших да остана тук. Вече не отварям вратата.

Смехът й бе звънлив като звука на монети, които дрънчат в копринена торбичка.

— Предполагам, това означава, че няма да се преместим в Посъм Кий. А аз очаквах ти да седиш на верандата и да се полюляваш напред-назад в люлеещия се стол, докато аз, босонога и бременна, готвя кюфтенца в кухнята.

— Пак ще готвиш кюфтенца.

— Ти наистина мислеше, че искаш спокоен живот, но аз знаех, че просто реагираш на ситуацията. Тогава всичко ти се струваше безполезно. Върна се към корените си, защото не вярваше, че в съда ще получиш правосъдие. Но сега го имаш.

— С малко помощ от твоя страна.

— Точно така. Ти принадлежиш на това място, Сам. Името ти ще бъде вписано в историята.

— Не съм убеден, че това е толкова важно. Просто искам да върша онова, на което ти ме научи — да уравновесявам неумолимите закони с човечност.

— От дълго време правиш точно това.

Труит се разсмя.

— На деветдесетия си рожден ден Холмс бил още на съдийската скамейка. Един репортер го попитал каква е загадката на живота му и старият Оли отвърнал…

— „Млади човече — продължи Лайза, — тайната на моя успех е, че още отрано прозрях, че не съм Бог.“

— Имаш навика да завършваш изреченията ми вместо мен.

— И бележките ти под линия.

— Холмс е имал право. Права си и ти. Аз съм един най-обикновен мъж.

— А аз съм най-обикновена жена, която те обича, но ти не харесваш идеята да довършвам бележките ти под линия.

— Какво имаш предвид? — стъписано я изгледа Сам.

— Мога ли да се върна на работа?

— Невъзможно. По никакъв начин!

— Какво?!

— В съда има правила срещу семействеността — отвърна той. — На какво ще прилича, ако докладите за заседанията са написани от съпругата на съдията?

— Сам, ти наистина ли искаш…

С целувка той я накара да замълчи.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.